Richard Skolek

Jak Medvěd Bručimír všechno zapomněl

Ilustrace: Tereza Valášková Kaplanová

Jak Medvěd Bručimír všechno zapomněl

Byl jednou jeden les Hustník a v tom Hustníku bydlela spousta zvířátek – Žabka Zvědavka, Zajíc Mudroslav, Koza Neuróza a plno dalších. Každé z nich mělo nějakou práci – Zvědavka byla lesní novinářkou, Mudroslav vedl lesní školu a Neuróza pomáhala zvířátkům, která měla psychické problémy. Všichni se snažili být těm druhým nějak užiteční, aby se jim dobře vedlo.

Jednou se do jejich lesa zatoulal podivný tvor. Byl tuze velký a chlupatý, ukrutně bručel a na krku mu viselo modré srdíčko. Všechno si prohlížel, jako by to viděl poprvé.

„Vítám tě, příteli,“ pravil Zajíc Mudroslav. „Čeho si žádáš?“

„Nevím,“ odpověděl příchozí. „Probudil jsem se na zemi a zjistil, že si nic nepamatuju. Tak jsem se vydal nazdařbůh lesem a došel až k vám.“

„A viděl to někdo?“ zeptala se Zvědavka a začala si ihned zapisovat do svého bloku.

„Jak mohl někdo vidět, že si nic nepamatuje?“ řekl jí Mudroslav.

„Já potřebuju příběh na titulní stranu,“ nedala se odbýt Žabka Zvědavka. „Pane neznámý,“ otočila se znovu k podivnému tvorovi, „víte aspoň, jak se jmenujete, co jste dělal, kde jste bydlel? Opravdu si nic nepamatujete? Vůbec nic?“

„Vy novináři jste skutečně nezvedená cháska,“ vrtěl hlavou Mudroslav. „Nevidíš, že ten ubožák potřebuje naši pomoc? A nemáme snad povinnost mu tuto pomoc poskytnout?“

„Já mám hlavně povinnost napsat článek,“ vedla si dál svou Zvědavka. „Až ho budu mít, klidně mu poskytnu, co bude chtít.“

„Zvědavko!“ zvýšil Mudroslav hlas. „Kvůli tomuhle jsme se již pohádali několikrát! Nejdřív zvířátkům v nesnázích pomoz, pak napiš článek! Pomoc druhým je přednější! Věděli jste, že…“

„Ale, ale,“ vmísila se do hovoru Neuróza, „kdopak se to rozčiluje? Pojď, Mudroslave, lehneš si u mě do tůňky a já tě budu ovívat lopuchem.“

„Já vůbec nejsem rozčilený,“ odporoval Mudroslav.

„Ale vždyť to vidím,“ nedala se Koza Neuróza. „Tůňka ti osvěží tělo, lopuch ti zchladí mysl a já ti budu naslouchat. Všechny tvé vnitřní problémy spolu můžeme vyřešit.“

Podivný tvor se zatím potácel kolem, až mu zrak padl na borůvky. Když si Mudroslav všiml, kam se dívá, řekl mu:

„Jen si dej, příteli. Ty ti udělají dobře.“

„To si nemyslím,“ prohlásil cizinec. Protože však měl hlad, nabral si borůvek plnou tlapu a nasypal si je do chřtánu.

„Chutnají vám?“ zeptala se Zvědavka.

„Nijak zvlášť mě nezaujaly,“ řekl neznámý.

„Chuť lesních borůvek shledává mdlou,“ brblala si pro sebe Zvědavka a její tužka se ani na chvilku nezastavila.

„Počkat…“ pravil cizinec nejistým hlasem a posadil se. „Myslím… myslím, že si na něco vzpomínám. To asi ty modré kulaté věci. Ano, ano, je to tak. Opravdu si na něco vzpomínám. Říkají mi Bručimír, Medvěd Bručimír. A patřím do jiného lesa.“

„S tím si nedělej starosti, Bručimíre,“ řekl Mudroslav. „Naše lesní společenství tě rádo přijme mezi sebe.“

„To se mi nezdá,“ opáčil Bručimír. „Mám takový pocit, že se mi většina zvířátek vždycky vyhýbala.“

„A co to modré srdíčko, které máte na krku?“ poznamenala Zvědavka. „Asi vám ho dal někdo, kdo vás má opravdu rád.“

„To je podivné,“ zabručel Medvěd. „Proč by mě měl někdo rád? Z toho přece jeden nic nemá. Nenajíš se toho, nepřikryješ se tím, neschováš se pod to, když prší. To je podivné.“

„Ale je přece pěkné, když někoho máte,“ řekla Zvědavka. „Můžete si s ním hrát nebo za ním můžete jít, když je vám smutno.“

„Kdyby někomu bylo smutno, může jít za mnou,“ vmísila se do debaty Koza Neuróza. „V mé tůňce je místa dost a lopuch mám vždycky připravený. A umím výborně naslouchat!“

„To si nemyslím,“ prohlásil Bručimír.

„Jak to můžeš vědět, když jsi u mě nikdy nebyl?“ zeptala se Neuróza, které se to dotklo.

„Já prostě takhle mluvím,“ omlouval se Bručimír. „Nevím proč. Asi jsem se už takhle narodil. Prostě bručím.“

„Alespoň již víme, odkud máš jméno,“ řekl Mudroslav. „Fascinující věc, jména. Věděli jste, že…“

„Záhada roku rozluštěna!“ jásala Zvědavka. „Bručimírova zpověď exkluzivně jen pro naše čtenáře! Už vidím ty titulky: Tajemný tvor odhaluje původ svého jména!“

„To se mi nezdá,“ prohlásil Bručimír. „Podívejte, já bych se chtěl na všechno rozpomenout. Nemáte tady víc těch modrých věcí, těch… borůvek?“

„Samozřejmě,“ opáčil Mudroslav. „Svoláme zvířátka a pomůžeme ti je nasbírat, aby se ti vrátila paměť. Já to budu organizovat, poněvadž jsem nejchytřejší.“

„A já budu zaznamenávat, kdo kolik nasbíral, ať máme přehled,“ přidala se Zvědavka.

„A já budu čekat s lopuchem u tůňky na ty, kterým se z toho sbírání zamotá hlava,“ řekla Neuróza.

Bručimír se zamyslel.

„A nebylo by nejlepší, kdybychom šli všichni prostě sbírat?“ zeptal se po chvíli.

„Rozhodně ne,“ prohlásil Mudroslav. „Na práci musí vždycky někdo dohlížet.“

„To je podivné,“ odvětil Bručimír. „Mně to připadá, že se vám prostě nechce.“

„Ale vůbec ne, vůbec ne, příteli!“ opáčil Mudroslav. „Jestli si to skutečně myslíš, půjdeme také sbírat.“

„Běžte,“ řekla Zvědavka. „Já samozřejmě nemůžu, musím dopsat ten článek.“

„A já musím… zalít lopuch, jinak by uschnul,“ vykoktala ze sebe Neuróza.

Nato se obě honem vytratily.

„Nic si z toho nedělej, příteli,“ chlácholil Bručimíra Zajíc. „Některá zvířátka jsou prostě lenošná. Však ony se jednou poučí. A teď pojď, vezmeme ten největší koš, svoláme ostatní a půjdeme sbírat.“

A jak řekli, tak taky udělali. Medvěd se bál, že ani zbylí obyvatelé Hustníku mu nebudou chtít pomoci, ale mýlil se. Přišel Kanec Hádavec, přišel i pan Jelen s rodinou a Liška Mocmluvka. Mudroslav jim vysvětlil, o co běží, a všichni společně se pak vydali na Modrou mýtinu, kde rostlo tolik borůvek, že je ani Zajíc nedovedl spočítat.

Bylo parné odpoledne, zvířátka však nereptala a sbírala a sbírala, dokud koš nebyl plný. Pak se kolem něj shromáždila. Liška Mocmluvka si vylezla na blízký pařez, aby na ni všichni dobře viděli, a spustila:

„Zvířátka! Milá, hodná, jedinečná zvířátka! Jak jsem ráda, že jsem mohla toto krásné, parné, ale i přesto příjemné odpoledne prožít ve vaší společnosti! Dovolte mi, abych řekla několik slov.“

Zajíc Mudroslav se chytil za hlavu, protože věděl, že když Mocmluvka spustí, nikdo už ji nezastaví.

„Dnes jsme hodně pomohli tady panu Bručimírovi,“ pokračovala Liška. „Jistě si to zasloužil. Ale víte co? Já bych si to taky zasloužila. Já mám doma v noře spoustu prachu. Ráda bych tam měla pěkně uklizeno, ale znáte to, záda už mě bolí, a ohýbat se nemůžu. Nejsem taky nejmladší. Takže vám navrhuji – když jsme tak pěkně pomohli panu Bručimírovi, pojďme ještě uklidit ke mně!“

„Já nikam uklízet nejdu,“ ozval se Kanec Hádavec. „Já jsem proti jakémukoliv uklízení!“

„Ale Kanče,“ odpověděla mu Mocmluvka, „já přece nechci tolik!“

„Chceš,“ odvětil Hádavec. „Já jsem proti tomu, abys cokoliv chtěla!“

Zvířátka se začala přít. Mudroslav se naklonil k Bručimírovi a něco mu pošeptal. Medvěd se pořádně nadechl a zabručel tak, až se stromy zatřásly a šišky padaly na zem. Všichni se utišili a obrátili se na něj.

„Děkuji, Bručimíre,“ řekl Zajíc do ticha a prohlížel si zvířátka jedno po druhém. „Náš host si teď o nás asi myslí pěkné věci. Styďte se! Nasbírali jsme mu borůvky, to je pravda, musíme ho ovšem taky nechat, aby je v klidu snědl a na všechno si vzpomněl.“

Pak Bručimírovi pokynul ke koši. Medvěd si k němu sedl a začal jíst. Pusu měl za chvíli celou modrou, jedl však pořád dál. Až byl koš poloprázdný, Bručimír mohutně zafuněl a oznámil ostatním, že už nemůže.

„A vzpomněl sis na něco dalšího, příteli?“ zeptal se ho Mudroslav.

Medvěd smutně zavrtěl hlavou.

„Nic si z toho nedělej,“ pravil Zajíc. „Myslím, že na to moc spěcháme. Borůvek už máš v sobě dost, teď musíme prostě počkat. Než si vzpomeneš, můžeš přebývat se mnou a pomáhat mi v lesní škole.“

„Ale co uděláme s těmi zbylými borůvkami?“ zeptal se Kanec Hádavec. „Já jsem proti tomu, aby se nesnědly!“

„Já bych z nich mohla upéct buchtu a večer byste na ni mohli všichni přijít,“ ozvala se paní Jelenová. S tím všechna zvířátka souhlasila, dokonce ani Kanec Hádavec nic nenamítal. Paní Jelenová tedy koš se zbylými borůvkami vzala a šla péct. Ostatní se vydali do svých příbytků.

Bručimír s Mudroslavem šli k Zajícovi domů. Medvěd se tvářil smutně a bez zájmu se rozhlížel kolem. Bylo mu tak žalostně, že ani nebručel. Zajíc mu uvařil čaj se spoustou medu, zaručený lék na každé trápení.

„Nic si z toho nedělej, Bručimíre,“ snažil se ho utěšit. „Časem si jistě vzpomeneš. Všechny odpovědi, které hledáš, jsou ukryty v tvé hlavě. Musíme jen počkat, až se vynoří.“

Medvěd na to nic neřekl.

„Není to přece konec světa,“ pokračoval Mudroslav. „Asi se ti stalo něco opravdu ošklivého. Nebo ses nějak zranil. Hlavní je, že jsi v pořádku.“

Bručimír pořád mlčel.

„A co to modré srdíčko, co máš na krku?“ zkusil to ještě Zajíc. „Zvědavka měla pravdu. Dal ti ho někdo, kdo tě má opravdu rád. A ten někdo tě možná hledá. Když někam odejdeš, minete se. Když ale zůstaneš tady, nakonec tě najde.“

„To se mi nezdá,“ řekl Bručimír, „ale asi je to pravda. Dobrá. Zůstanu tady s tebou a budu ti pomáhat.“

„To jsem rád,“ rozzářil se Mudroslav. „Ono to nevypadá, ovšem učení, to je náramně těžká práce! Věděl jsi, že…“

„Buchta je hotová!“ ozvalo se náhle zvenku. „Honem všichni k Jelenovým!“

Zajíc si povzdechl, Bručimír dopil čaj a společně vyšli ven. Sluníčko už pomalu zacházelo za obzor.

U Jelenových bylo plno. Kromě těch, kdo sbírali, totiž přišla i Zvědavka s Neurózou.

„Ale to nejde,“ rozkládala kopýtky paní Jelenová, „to přece není správné. Buchty je málo a vy jste nesbíraly.“

„Když mi dáte ochutnat, napíšu o tom článek,“ nabízela Žabka Zvědavka.

„A já vám za jedno kousnutí půjčím lopuch,“ přidala se Koza Neuróza.

„Já jsem proti jakémukoliv mrhání buchtou!“ ozval se Kanec Hádavec.

Liška Mocmluvka si vylezla na velký kámen, aby na ni všichni dobře viděli, a spustila:

„Zvířátka! Milá, hodná, jedinečná zvířátka! Jak jsem ráda, že…“

„Teď ne, paní Liško,“ tahal ji dolů pan Jelen. „Teď se to opravdu nehodí. Buchta je krásně měkoučká, ale než domluvíte, ztvrdne!“

„Mudroslave, ty jsi nejchytřejší,“ obrátila se na Zajíce Zvědavka. „Rozhodni to!“

Mudroslav chvíli přemýšlel, a pak pravil:

„Pravdu mají ti, co sbírali borůvky. Vy dvě jste nesbíraly, není tedy správné, abyste dostaly buchtu. Je čas, aby se vám dostalo ponaučení, že být líný se nevyplácí.“

Zvědavka se styděla tak, až celá zčervenala, a Neuróza se začala třást a málem se rozplakala. Když to Bručimír viděl, řekl:

„Mně se to zdá příliš přísné. Podívejte, jak je jim to líto. Poučily se, tak jim dejme taky. Však ony nám příště pomůžou. Že je to tak?“ obrátil se ke dvěma hříšnicím. Neuróza se Zvědavkou hned přikývly. Ostatní zvířátka se chvíli ošívala, ale nakonec souhlasila.

A tak si všichni dali borůvkovou buchtu. Medvěd Bručimír zůstal u Zajíce Mudroslava a doufal, že si brzo na všechno vzpomene.

Jak zvířátka navštívil Krtek Poustevník

Byl jednou jeden les Hustník a v tom Hustníku bydlela spousta zvířátek – Medvěd Bručimír, Zajíc Mudroslav, Kanec Hádavec, Liška Mocmluvka a plno dalších. Každé z nich něčemu věřilo – Medvěd Bručimír doufal, že si jednou na všechno vzpomene, Zajíc Mudroslav si myslel, že se má o všem hodně přemýšlet, Kanec Hádavec si nedovedl představit život bez pořádných hádek a Liška Mocmluvka byla přesvědčená, že ji ostatní moc rádi poslouchají. Všichni věřili tomu svému a dobře se jim vedlo.

Zajíc Mudroslav měl stejně jako každé ráno přednášku v lesní škole. Lavice byly téměř zaplněné – přišel Hádavec s Mocmluvkou a Koza Neuróza. Mudroslav měl totiž dnes přednášet o řešení sporů mezi zvířátky. Kanec Hádavec přišel hlavně proto, aby se dozvěděl, jak spory vyvolávat, a Mocmluvka chtěla zjistit, jak to zařídit, aby ji ostatní nepřerušovali. Koza Neuróza chodila na přednášky pravidelně, protože se bála, že se někdo pod tíhou Zajícova moudra zhroutí a bude potřebovat odbornou pomoc.

Medvěd Bručimír, který prozatím bydlel s Mudroslavem v jeho noře, dělal hlavního pomůckáře. Nosil Zajícovi čaj, upozorňoval ho na hlásící se zvířátka a otíral mu pot z čela, když se při výkladu moc rozvášnil. Bručimír věděl, že původně dělal něco jiného, ale nemohl si vzpomenout, co to bylo, tak si řekl, že bude aspoň nějak užitečný.

Zajíc Mudroslav všechny přivítal a pak začal:

„Dnes vám povím několik slov o řešení sporů mezi zvířátky. Jistě to znáte sami – vy chcete jednu věc, a někdo jiný zase druhou. Nemusíme se však o to hádat. Nejlepším řešením sporu je, když necháme obě strany, aby nám vysvětlily, proč je to či ono lepší. Neměli bychom se samozřejmě přerušovat, to nikam nepovede.“

Mocmluvka se nadšeně přihlásila a Mudroslav jí dal slovo.

„Takže to znamená,“ ptala se Liška, „že když jsem s někým ve sporu a chci mu vysvětlit, proč je to či ono lepší, tak mě nemůže přerušit?“

„Pokud budeš mluvit k věci, neměl by,“ přitakal Zajíc. „Ale musíš se držet tématu, abyste se ve zbytečných řečech nezamotali.“

„Já mluvím vždycky k věci,“ řekla spokojeně Mocmluvka a zářila štěstím.

Kanec Hádavec se přihlásil, a když dostal slovo, zeptal se:

„A co když budu druhého pořád přerušovat? Začneme se pak hádat?“

„Většinou to tak dopadne,“ přitakal Mudroslav. „Ale je to zbytečné a můžeme se tomu vyhnout. Když máme na něco rozdílné názory, musíme být k sobě o to ohleduplnější.“

„Ale co když obě strany vysvětlí svůj postoj, a na ničem se nedohodnou?“ zeptal se Bručimír, který se chtěl také něco dozvědět. „Co potom?“

„Musí se najít nějaké řešení, které sice úplně nevyhovuje ani jedné straně, zároveň je však pro obě přijatelné,“ vysvětloval Zajíc. „Tomu potom říkáme kompromis. Věděli jste, že…“

„Po kompromisu už ale musím přestat mluvit, ne?“ přerušila ho vyděšeně Liška Mocmluvka.

„Já jsem proti jakýmkoliv kompromisům!“ křičel Kanec Hádavec.

„Mně se to nějak nezdá,“ přispěl se svou troškou do mlýna Medvěd Bručimír.

Mudroslavovi začaly po čele stékat kapky potu.

„Přátelé!“ řekl už o něco slabším hláskem. „Myslím, že jste můj výklad špatně pochopili. Pojďme si to ukázat, pak vám to bude jasnější. Hádavče, Mocmluvko, představte si, že společně vaříte večeři.“

„Já jsem proti jakémukoliv společnému vaření!“ ohradil se Kanec. „Já musím být u jídla sám, jinak se nemůžu soustředit!“

„Dobře,“ povzdechl si Zajíc. „Tak si představ, Hádavče, že Mocmluvka chce jíst společně, kdežto ty chceš jíst sám.“

„Jídlo!“ zvolala Liška. „Lahodné, křupavé, voňavé jídlo! Je to perla každého dne, je to chvíle oddechu a neskonalého blaha!“

„K věci, Mocmluvko,“ zasténal Mudroslav a posadil se vyčerpaně na zem.

„Ano, ano,“ brblala Liška. „Prostě a jednoduše, ve zkratce řečeno – ale je to škoda, protože jste přišli o nádherný projev s krásně vystavěným závěrem – ale prostě a jednoduše, proč bych s ním jedla? Nikdo přece nechce jíst s Hádavcem. Každý ví, že u jídla nesnesitelně chrochtá!“

„Jestli to někomu vadí, tak se mnou jíst nemusí!“ urazil se Kanec.

„No prosím, a máme kompromis,“ zhodnotil celou situaci Bručimír. „Každý bude jíst sám.“

„Ale já jsem s ním nikdy jíst nechtěla!“ stěžovala si Mocmluvka.

„A já jsem zásadně proti jakýmkoliv kompromisům,“ funěl Hádavec. „Jestli to znamená, že je náš spor u konce, jsem ochoten někoho osobně urazit!“

„To on může?“ zeptala se Liška zmateně.

„Já jsem proti tomu, abych cokoliv mohl!“ křičel nadšeně Kanec, který tak dobrou hádku už dlouho nezažil.

„Já se z toho zblázním,“ povzdechl si Mudroslav a položil si hlavu do dlaní.

„No výborně!“ usmála se Neuróza. „A já se bála, že jsem tady zase zbytečně.“

A tak to šlo pořád dál a dál. Zatímco se však zvířátka cvičně hádala, někdo je tajně poslouchal. Krtek Poustevník zrovna razil tunel pod lesní školou a řekl si, že se taky něčemu přiučí. Když ovšem slyšel, jak se zvířátka marně snaží dohodnout, rozhodl se, že jim pomůže. Uprostřed třídy se najednou udělala velká díra, až hlína lítala na všechny strany, a z ní vykoukla černá Krtkova hlava.

„Slunečné dny vám všem, tvorové lásky,“ začal Poustevník. „Přicházím, abych mezi vás šířil jedinou pravou víru.“

„Jedinou pravou víru?“ zeptal se Zajíc Mudroslav. „To bude asi nějaký omyl, příteli.“

„Žádný omyl, bratře,“ opáčil Krtek. „Má víra v jeho svatost Mech První je jediná správná víra na světě. Přesvědčím vás.“

„To si nemyslím,“ konstatoval Bručimír.

„Dneska ani nevím, koho si mám do tůňky vzít dřív,“ mnula si kopýtka Koza Neuróza a spokojeně si Poustevníka prohlížela.

„Bratři a sestry,“ začal Krtek. „Jistě se všichni ptáte, proč jsme vlastně tady v lese. Já vám to tedy řeknu. Naším jediným posláním je denně zalévat všechny mechy, které v lese najdeme, především pak jeho svatost Mech První, pána veškerého tvorstva.“

„Ale já třeba učím,“ protestoval Mudroslav. „Kdybych celé dny zaléval nějakou zeleň, zvířátka by byla úplně hloupá. Věděli jste, že…“

„Jeho svatost Mech První všechny své služebníky osvítí,“ přerušil ho Poustevník.

„A já se celé dny s někým hádám,“ nedal se Kanec Hádavec. „Kdybych se chodil hádat s mechem, bude tady hrozná nuda.“

„Jeho svatost Mech První ti ukáže cestu lásky,“ opáčil Poustevník. „Už se nebudeš chtít s nikým hádat.“

„Pane Krtku! Podivný, podezřelý, záhadný pane Krtku!“ začala Mocmluvka. „Jistě jsme všichni rádi, že jste nám přišel oživit naši přednášku. Ale my jsme se zrovna učili o řešení sporů. A já si myslím, že tady takový spor zrovna teď máme. Protože my jsme v Hustníku zvyklí, že si každý věří, čemu chce. Takže já vám ten váš mech neberu, ale uctívat ho nechci.“

„Bravo, Mocmluvko, bravo!“ jásal Zajíc a samým dojetím mu ukápla velká slza. „Jsem na tebe opravdu hrdý! A teď tady panu Krtkovi ukaž, jak se spory řeší. Vysvětli mu, proč si myslíme, že se nikdo nemá k ničemu nutit.“

„Správně!“ rozpálila se Liška. „Takže! Tedy! Vlastně! Aha! Jistě! Samozřejmě!“

„Mocmluvko?“ pravil Mudroslav tázavým tónem. „Mám to říct za tebe?“

„Asi by to bylo lepší,“ řekla Liška a poprvé ve svém životě se dobrovolně vzdala slova.

„Takže, příteli,“ obrátil se Zajíc k Poustevníkovi, „je to vlastně velice jednoduché. My tady v našem lese věříme nejvíc ze všeho ve svobodu. Pokud tím neobtěžuješ někoho jiného, můžeš si dělat, co se ti zlíbí. A zrovna tak si můžeš věřit, čemu chceš. Tak se může každé zvířátko věnovat tomu, co umí a co ho baví, a všichni jsme tady spokojení. Kdybychom byli všichni k něčemu nuceni, byli bychom smutní a nešťastní. A navíc, kdo se odváží říct, čemu má kdo věřit?“

„Já,“ prohlásil bez mrknutí oka Poustevník. „Dlouhá léta jsem hladověl v opuštěné noře a pil jsem jenom podzemní vodu. Pomocí tohoto půstu a dobrovolné samoty jsem povznesl svou mysl do nadoblačných výšin a byl jsem osvícen jeho svatostí Mechem Prvním.“

„Promiň, Krtku,“ pokračoval Mudroslav, „ale mluví s tebou někdy ten tvůj mech?“

„Rozmlouvám s ním ve své mysli právě teď,“ potvrdil Poustevník.

„Tak je to jasné,“ prohlásila Neuróza. „Je to případ pro mě. Odhaduji to tak na dvě noci v tůňce. Ale vypadá jako násilník, raději ho slepíme smůlou, aby mi ještě neublížil.“

„To ovšem nejde,“ vrtěl hlavou Mudroslav. „Vždyť jsme si to právě řekli. Nemůžeme Krtka nutit k něčemu, co sám nechce. Nejlepší bude, když se tady Poustevník vrátí do své opuštěné nory a my budeme pokračovat v naší přednášce.“

„Já nikam nejdu,“ řekl Poustevník. „Mech První chce, abych tady zůstal tak dlouho, dokud vás neobrátím na jedinou pravou víru.“

„Tak se přesuneme jinam,“ snažil se dál Zajíc.

„Půjdu za vámi,“ odvětil Krtek.

„Já jsem proti tomu, abys za námi kamkoliv chodil!“ zkusil to Kanec Hádavec po svém.

„Já se řídím jenom vůlí jeho svatosti Mechu Prvního,“ pravil Poustevník. „A teď mě omluvte, musím jít zalít jeho svatost. Ale nikam nechoďte. Stejně bych si vás našel.“

A s tím Krtek zmizel v díře.

„Nevím, čím to je,“ řekl zamyšleně Bručimír, „ale když jsem viděl pana Poustevníka, vzpomněl jsem si na jakéhosi Vlka. Nevím, kdo to je. Cítím, že vzpomínky na něj jsou hodně silné, ale nemůžu si žádnou vybavit.“

„Vlka?“ pravil Mudroslav. „Jestli ti ho připomněl Krtek Poustevník, pak je to nejspíš také blázen. Možná je i nebezpečný, to vlci bývají.“ Pak se Zajíc odmlčel a chvíli přemítal. „Bručimíre, co když tvou ztrátu paměti způsobil Vlk? Všechno by do sebe zapadalo. Byl to tvůj nepřítel a chtěl ti udělat něco zlého, proto na něj máš silné vzpomínky a proto ti ho Krtek připomněl.“

Medvěd přikyvoval; skutečně by to dávalo smysl.

„Detektivové!“ řekla Liška Mocmluvka. „Moudří, bystří, ale zcela nevhodně načasovaní detektivové! Záhadu Vlka můžeme vyřešit potom. Krtek se co nevidět vrátí, a my pořád nevíme, jak s ním naložit.“

A tak dala zvířátka hlavy dohromady a radila se, jak by se ho zbavila. Koza Neuróza ho chtěla slepit smůlou a naložit ho do tůňky, dokud nedostane rozum, ostatní však mínili, že Poustevník je jistě silný a ze smůly by se dokázal dostat. Zajíc Mudroslav chtěl zavolat Zvědavku, aby Krtka udolala svými nekonečnými otázkami, ale Žabka zrovna psala článek o nevysvětlitelném zmizení šišek ze spíže paní Jelenové a nemohla přijít. Dlouho přemýšleli, až Kance Hádavce napadlo, aby vylezli na strom, protože tam za nimi Krtek nemůže. Všechna zvířátka s tím souhlasila a přednáška pokračovala na stromě.

„Jestli se někomu dělá z výšek špatně, řekněte Neuróze,“ pravil Mudroslav. „Ona na to má nějaký lék.“

„Ano, ano, mám tady nezralé maliny,“ přikyvovala Koza a držela se kopýtky za břicho. „Už jsem je vyzkoušela. Udělá se vám z nich sice nevolno, ale bude to nevolno z malin, nikoliv ze závratí.“

„Výborně,“ pokračoval Zajíc. „Takže můžeme přejít k další části naší přednášky… Bručimíre, je ti něco?“

„Nic,“ zabručel Medvěd. „Jenom… mám takový divný pocit. Mně se zdá, Mudroslave, že jsem pracoval na stromech. A nosil jsem s sebou nějaké dřevo a nářadí.“

„To je zvláštní,“ vrtěl hlavou Zajíc. „Proč bys nosil dřevo na stromy?“

„Třeba z nich dělal ptačí budky,“ ozval se Kanec Hádavec.

„To si nemyslím,“ opáčil Bručimír. „Že bych pomáhal ostatním? Já? To se mi nezdá.“

„Možná se podceňuješ, příteli,“ řekl Mudroslav. „Já si tě jako stavěče ptačích budek dokážu klidně představit.“

Medvěd už nic neříkal a dál se kolem sebe tiše rozhlížel.

Strom se náhle začal otřásat. Všechna zvířátka se lekla a podívala se dolů. Krtek Poustevník byl zpět a ohryzával kmen jejich stromu.

„Slezte dolů, nebo budu kousat tak dlouho, dokud ten strom nespadne!“ vyhrožoval. „Můj přítel Bobr Čvachtal mě naučil, jak se to dělá!“

Zvířátka viděla, že je s nimi zle.

„Já mám nápad,“ řekl Bručimír potichu a pošeptal ho ostatním, aby to Krtek neslyšel.

„Ale to je opravdu kruté, příteli,“ pravil Zajíc a hrůzou se mu při té představě naježil kožich.

„Já bych obvykle byl proti čemukoliv krutému, ovšem teď nevidím jinou možnost,“ šeptal Kanec Hádavec.

„Mocmluvko, jsi ochotná to zkusit?“ zeptal se Medvěd.

„Ano!“ opáčila bez rozmýšlení Liška. „Zcela, úplně, jedinečně ochotná! Jistě jsme všichni rádi, že…“

„Dobře, domluveno,“ přerušil ji Mudroslav, na kterém bylo vidět, že má ještě pořád pochybnosti. „Je to asi opravdu jediné možné řešení. Krtku!“ zavolal na Poustevníka. „Přestaň hlodat, lezeme dolů!“

Krtek se posadil vedle stromu a čekal. Zvířátka slezla dolů a řekla Poustevníkovi, že musí domů na oběd, ale že mu tam nechají Mocmluvku, která nemá hlad. A tak se všichni rozešli a zůstala tam jenom Liška a Poustevník.

„Pane Krtku!“ začala Mocmluvka. „Ubohý, nešťastný, politováníhodný pane Krtku! Moc ráda si poslechnu všechno o vašem mechu, ale uznejte, že nemůžete vědět, jestli je vaše víra pro mě vhodná, když mě vůbec neznáte. Takže mám pro vás návrh. Poslechnete si vyprávění o mém životě a až budete mít pocit, že jste slyšel dost, přerušíte mě a já budu zase poslouchat vás. Souhlasíte?“

Poustevník, který nic netušil, přikývl.

„Dobrá,“ pokračovala Liška. „Než vám začnu povídat o svém životě, musím začít se životy svých rodičů, abyste věděl, jakým zvířátkům jsem se vlastně narodila. A ještě předtím musíme aspoň stručně probrat životy jejich rodičů a rodičů jejich rodičů, to jenom tak pro úplnost.“

V tu chvíli Krtek pochopil, že ho ostatní převezli. Mocmluvku totiž nebylo možné přerušit; když povídala příběh svého života, nemusela nad ničím přemýšlet a nedělala žádné pauzy. Dokonce se ani nenadechovala. Zkrátka a dobře řečeno, Liška mluvila ostošest a Poustevník viděl, že její vyprávění musí vydržet až do konce.

Zvířátka se do učebny samozřejmě nevrátila. Mudroslav vyhlásil mimořádné protikrtkové prázdniny a všichni čekali, jak to dopadne.

První noc Poustevník vydržel. Na hladovění byl zvyklý a voda mu také nechyběla. Druhou noc mu začalo z nepřetržitého proudu liščiných slov bubnovat v hlavě a v krku mu pořádně vyschlo. Třetí noc si podle Mocmluvky začal tiše mluvit pro sebe a nad ránem se prostě sebral a skočil do své díry.

A od té doby už se v Hustníku nikdy neobjevil. Všichni byli šťastní a spokojení a věřili si, čemu chtěli. Medvěd Bručimír dál bydlel u Zajíce Mudroslava a přemýšlel, kvůli čemu asi nosil dřevo na stromy a jakou úlohu sehrál v jeho životě záhadný Vlk.

Jak se do lesa vrátila Ještěrka Výbuška

Byl jednou jeden les Hustník a v tom Hustníku bydlela spousta zvířátek – Medvěd Bručimír, Žabka Zvědavka, Had Snaživec a plno dalších. Žádné z nich nebylo dokonalé – Medvěd Bručimír pořád bručel, Žabka Zvědavka strkala svůj nos tam, kam neměla, a Had Snaživec měl takovou snahu se každému zavděčit, že vlastně ani nic jiného nedělal. Zvířátka však věděla, že nikdo není dokonalý, a tak si navzájem své chyby odpouštěla a dobře se jim vedlo.

Bylo krásné ráno a Had Snaživec se plazil mokrou trávou k domku Zajíce Mudroslava, kam se pozval na návštěvu. Byl v lese teprve krátce, takže chtěl udělat dobrý dojem. Umínil si, že ať už kdokoliv řekne cokoliv, bude s ním za každou cenu souhlasit, aby si ho ostatní zvířátka oblíbila.

„Jaký to máme krásný den!“ zahlaholil hned ve dveřích.

„To si nemyslím,“ prohlásil Bručimír.

„Jaký to máme ošklivý den!“ opravil se Had.

„To se mi nezdá,“ opáčil Medvěd.

„Jaký to máme… den!“ zkusil to Snaživec do třetice.

„To je podivné,“ utrousil Bručimír a zmizel kdesi v útrobách domku. Had Snaživec pochopil, že souhlasit s Medvědem bude náročnější, než si představoval. Naštěstí ale věděl, že si zvířátka může získat i jinak. Třeba bude Bručimír přístupnější lichotkám.

„Dnes vypadáte velice dobře!“ zavolal na něj.

„Takhle já vypadám pořád,“ ozvalo se v odpověď.

„Přímo kypíte zdravím!“ vyrazil ze sebe Had a na čele mu vyrazily kapičky potu.

„To u medvědů není nic neobvyklého.“

Snaživec se samým vyčerpáním sesul do křesla. Původně šel za Zajícem Mudroslavem – doufal, že když s ním bude chvíli mluvit a ve všem s ním souhlasit, Zajíc si ho oblíbí a bude ho v lesní škole dávat za vzor, čímž se stane nejlepším kamarádem všech zvířátek. Nepočítal ovšem s tím, že narazí na Medvěda Bručimíra, kterému se zjevně nijak zavděčit nedalo.

„Máte to tady velice útulné!“ zkusil to Had naposledy.

„Já jsem tady jenom dočasně, to je Zajícova práce,“ odvětil Bručimír, který se mezitím vynořil z útrob domku. „Mně osobně se to příliš nelíbí.“

„Je to ohyzdné!“ souhlasil hned Snaživec.

„Ale to od vás není pěkné, takhle mluvit,“ pokáral ho Medvěd a kroutil hlavou. „Mudroslava by to mrzelo.“

„Tak já už vážně nevím,“ vzlykl Had a nešťastně se v křesle stočil do klubíčka. „Když na něj přišla řeč, není tady náhodou pan Zajíc?“ dodal s prosebným výrazem.

„Není,“ opáčil Medvěd, „šel se projít. Ale jestli chcete, můžete tady na něho…“

Vtom se ozvalo mocné dupání. Bylo to, jako by se celý les dal do pohybu. Bručimír se Snaživcem vykoukli z domku; vzduchem se neslo volání mnoha zvířátek.

„Je zpátky, je zpátky, já jsem proti tomu, aby byla zpátky!“ křičel Kanec Hádavec.

„Nestačilo jí, že mi zkazila pověst jednou, udělá to zase,“ lamentoval Zajíc Mudroslav.

„Tentokrát byste mě měli poslechnout, já ji zkrotím!“ soptila Koza Neuróza.

„Návrat Ještěrky vyvolává v lesních obyvatelích negativní pocity,“ odříkávala si za běhu Žabka Zvědavka, zatímco se její blok plnil poznámkami.

Medvěd Bručimír a Had Snaživec se vydali za ní, aby se dozvěděli, kvůli čemu se strhl všechen ten povyk. Zvířátka stála pod kamenem, na němž se vyhřívala zelená Ještěrka.

„Slez dolů, Výbuško, musíme si promluvit!“ volal Zajíc Mudroslav.

„Přesně tak, zrovna jsem to chtěl říct, slezte dolů,“ přidal se Had Snaživec.

„Já jsem proti lezení dolů, ať zůstane raději nahoře!“ odporoval Kanec Hádavec.

„Moje řeč, zůstaňte nahoře,“ souhlasil zase Had, pak si ovšem všiml, že oba názory asi zastávat nemůže. Chvíli přemýšlel a rozhodl se pro kompromis. „Slezte nahoru,“ prohlásil nakonec spokojeně.

„Já bych ji šoupla do tůňky aspoň na týden, možná bych přidala i bahenní zábaly,“ stanovila hned diagnózu Koza Neuróza.

Ještěrka Výbuška se pomalu protáhla a podívala se na ně.

„Být zpátky,“ řekla nakonec. „Už žádné bum-bum. Já polepšit se!“

„Tomu nevěřím!“ opáčil Kanec.

„Jsi těžký případ, to chce léčbu,“ přidala se Neuróza.

„Nene, neléčit,“ vrtěla hlavou Ještěrka Výbuška. „Mít dárky. Pro všechny! Už žádné bum-bum. Bezpečné dárky!“

„Já jsem proti…,“ chtěl říct Hádavec, pak se však zarazil. „Dárky? Hmm. Proti dárkům asi nejsem.“

„Dárky jsou lék na každou bolest,“ poznamenala Koza. „A jestli Ještěrka přestala dělat výbušniny, tak jsem ochotna si od ní dárek vzít.“

„Dárky, přesně tak, to je ono,“ vycítil svou příležitost Had.

„Ne!“ ozval se nečekaně Mudroslav. „Už jednou jsme ji přece z lesa vykázali. A tehdy jsme se usnesli, že se nesmí nikdy vrátit!“

„Ale já polepšit se!“ hořekovala Ještěrka. „Už žádné bum-bum!“

„Já bych se aspoň podíval na ty dárky,“ pravil opatrně Kanec Hádavec. „Abychom to mohli posoudit objektivně.“

Koza Neuróza spolu s ostatními zvířátky horlivě přikyvovala, Zajíc však jenom zlostně zavrtěl hlavou a odešel.

„Kdo to vlastně je, ta Ještěrka?“ zeptal se Bručimír Žabky Zvědavky, která si všechno pečlivě zaznamenávala. „A co proti ní Mudroslav má?“

„Víš, oni byli manželé,“ řekla Žabka a začala listovat svým blokem. „Už je to hodně dávno. On učil a ona vynalézala. Jenže pak se to nějak zvrtlo… kde to mám…“

„Zvědavko, já to nepotřebuji tak přesně…,“ chtěl ji zastavit Medvěd, ale už bylo pozdě.

„Nad společnou domácností Zajíce a Ještěrky se stahují mračna,“ četla nadšeně lesní novinářka. „Ještěrka si oblíbila výbušniny všeho druhu a provádí s nimi různé pokusy, což Zajíce, podle jeho vlastních slov, značně znepokojuje.“

„To tedy ano, trávil u mě v tůňce celé hodiny!“ přisadila si Koza Neuróza.

„Tady mám ještě něco,“ pokračovala Zvědavka. „Ještěrka Výbuška dnes vyhodila do vzduchu školu. Při explozi byla zraněna jen ona sama, tvrdí ovšem, že jí ocásek zase doroste. Odhadovaná škoda na budově školy je tak vysoká, že ani nejde odhadnout. Zvířátka se usnesla, že Ještěrka musí z Hustníku pryč.“

Na to Koza Neuróza neřekla nic, jen zamyšleně pokývala hlavou.

„A proč tak divně mluví?“ zeptal se ještě Bručimír.

„Začalo to až po tom velkém třesku,“ odpověděla Zvědavka. „Tady Neuróza by ti určitě mohla říct, jak k tomu došlo.“

„Odborně se to nazývá ‘povýbušná zcestymluva’,“ vysvětlovala Koza. „Ještě o tom moc nevíme, ale…“

„Dárky! Dárky!“ začala vyvolávat Výbuška, a přerušila tak jejich rozhovor. „Kanec Hádavec! Dárek pro tebe!“

Ještěrka se sehnula a hodila Kanci podivnou tubu z listí.

„Jednou stranou mluvit, druhou ozývat se!“ vysvětlovala mu. „Míň křičet, víc být slyšet!“

„Já jsem proti tomuhle dárku,“ řekl Hádavec zkusmo do tuby a jeho hlas se ohromnou silou rozlehl po celém okolí. Kanec začal samou radostí poskakovat.

„Speciální bonus!“ vyvolávala dál Ještěrka. „Jenom dnes dostat k tomuhle dárku navíc i borůvkové bonbóny proti kašli!“

Hádavec si jeden dal a pak odskákal pryč, aby vynález jaksepatří vyzkoušel.

„Koza Neuróza!“ pokračovala Výbuška a hodila jí pekáč z březové kůry.

„Ale takový pekáč má jenom paní Jelenová! To je ohromná vzácnost!“ žasla Koza Neuróza.

„Vzácnost, pravda, péct v něm dobré buchty!“ kladla jí na srdce Ještěrka. „Speciální bonus! Jenom dnes dostat k tomuhle dárku navíc i prášek na pečení, se kterým nezkazit žádnou buchtu!“

Zatímco dostávala dárky i ostatní zvířátka, Bručimír se šel podívat za Mudroslavem. I když Výbušku poznal teprve před chvílí, nepřišlo mu správné, jak se k ní Zajíc zachoval.

Mudroslav seděl doma u stolu a popíjel čaj s medem.

„Zajíci,“ povídá mu Medvěd, „já myslím, že bys neměl být na Ještěrku tak přísný. Chápu, že…“

„Promiň, Bručimíre, ale nechápeš,“ přerušil ho Mudroslav. „Nikdo to nemůže pochopit, příteli. Dal jsem jí svou důvěru, a ona ji zradila.“

„Ty si myslíš, že to udělala schválně?“

„To jistě ne,“ zavrtěl hlavou Zajíc. „Ale co se stalo, stalo se. Nikdy už to nebude jako dřív.“

„Já ti nerozumím, Mudroslave,“ pravil Medvěd zmateně. „Každý přece někdy dělá chyby. Zbořila vám školu, postavili jste si novou. Byla pryč kdovíkolik let a určitě o tom všem hodně přemýšlela. Proč jí nechceš dát druhou šanci?“

„Protože už jsem kvůli ní ztratil příliš mnoho,“ odpověděl Zajíc. „Než se to stalo, byl jsem tím nejušlechtilejším zvířátkem v celém lese. Teď je to jiné. Nikdo mi to neřekne do očí, ale každý ví, že jsem si vzal Ještěrku, co vyhodila do vzduchu školu.“

„Takže ty se bojíš o svou pověst?“ kroutil hlavou nevěřícně Bručimír.

„Ani nevíš, jak rád bych se k ní vrátil,“ řekl Mudroslav a pomalu upíjel čaj. „Všechny ty romantické procházky, ty krásné dárky, které pro mě v jednom kuse vynalézala. Ale nejde to. Kdyby náhodou zase něco vyhodila do vzduchu, nemohl bych se v Hustníku nikdy víc ukázat. Proto ji musíme dostat pryč. Když tady zůstane, znovu propadnu jejímu kouzlu. A to se nesmí stát.“

„Takže ty ji chceš poslat pryč jenom proto, aby ses do ní znovu nezamiloval, což by ti mohlo zkazit reputaci,“ zhodnotil to Bručimír. „To se mi zdá tuze hloupé. Já si myslím, že…“

„Medvěde, nech mě prosím o samotě,“ přerušil ho Zajíc.

„Ale…“

„Prosím, příteli,“ zopakoval tiše Mudroslav.

Bručimír viděl, že tady už nic nesvede. Vyšel ven a zjistil, že celý les je na nohou. Všude se proháněla zvířátka s dárky, které dostala od Ještěrky, a zkoušela, co všechno se s nimi dá dělat. Kanec Hádavec všechny ujistil, že odteď bude proti všemu, i kdyby byl na druhé straně lesa. Koza Neuróza sbírala nezralé borůvky a jahody, aby z nich ve svém novém pekáči udělala zelenou buchtu. Had Snaživec sice původně nic dostat neměl, protože s ním Výbuška nepočítala, když však viděla, jak je smutný, narychlo mu vyrobila zvláštní límec z rákosí, aby Hada ze samého přikyvování nebolelo za krkem. Medvěd Bručimír chodil sem a tam a byl zvědavý, jak to všechno dopadne.

Mudroslav vyhlásil mimořádné prázdniny a zůstával pořád u sebe v domku. Zvířátka s ním zkoušela mluvit, ale vždycky je poslal pryč. Tak to šlo jeden den, dva dny, tři dny, až už to byl celý týden. Bručimír měl o Zajíce strach, nevěděl však, jak by mu mohl pomoct.

Les byl zatím vzhůru nohama. Dárky od Výbušky byly sice moc pěkné, ale zvířátka s nimi byla ukrutně nespokojená. A tak se všichni obyvatelé Hustníku brzy znovu sešli pod kamenem, na němž se vyhřívala Ještěrka.

„Já jsem proti těmhle dárkům!“ křičel Hádavec. „Včera jsem snědl buchtu od Neurózy a ještě dnes mě z ní bolí břicho!“

„A mě bolí hlava!“ stěžovala si Koza. „Kanec celé dny ječí do té své roury a člověk nemá chvíli klidu! Je to slyšet až k tůňce!“

„A já už nechci nosit tenhle límec,“ přidal se Snaživec nečekaně. „Pořád všem přitakávám, i když třeba nikdo nic neříká!“

„Ale to nebýt moje chyba!“ bránila se Výbuška. „Já dát dobré dárky!“

„Já jsem vám to říkal!“ ozval se Zajíc Mudroslav vítězoslavně a popošel ke kameni, aby na něj všechna zvířátka dobře viděla. „Ještěrka v našem lese nic dobrého neudělá! Usnesli jsme se, že se nesmí nikdy vrátit! Je čas, abychom ji poslali zpátky tam, odkud přišla!“

Výbušce začaly téct slzy.

„Ale já chtít jenom udělat radost,“ vzlykala. „To přece být dobré dárky…“

„Ne, neposlouchejte ji, musíme stát na svém,“ řečnil dál Zajíc. „Její dárky nás zničí. Nejdřív nás otráví Neurózinou buchtou, pak se zblázníme z Kancova hulákání a nakonec zase někde něco bouchne! Já říkám, že musí pryč!“

„Nech-ce-me Vý-buš-ku, nech-ce-me Vý-buš-ku,“ začala skandovat zvířátka.

„To si nemyslím,“ řekl Bručimír, ale nikdo ho neposlouchal.

„To se mi nezdá,“ zkusil to o něco hlasitěji.

„To je prapodivné!“ zakřičel nakonec, v davu ho však stále nikdo neslyšel. Medvěd se pořádně nadechl a zabručel tak, až se stromy zatřásly a šišky padaly na zem. Všichni se utišili a obrátili se na něj.

„Křivdíte jí, všichni,“ pokáral je Bručimír. „Výbuška vám dala opravdu dobré dárky. Nejsi snad s tou tubou víc slyšet, Kanče? Kdybys do ní nemluvil pořád, nikoho by z toho hlava nebolela. A ty, Neurózo, že se ti zase nechtělo hledat zralé ovoce, a dala jsi do té své buchty zelené borůvky? To není pekáčem, ale tvou leností, že z ní ostatní bolí břicho. Ještěrka se kdysi spletla, to uznávám. Ale každý přece dělá chyby. Já tady teď žádné výbušniny nevidím; vidím jenom dobré a pěkné dárky, které vám dala.“

Zvířátka zamyšleně mlčela; Mudroslav se mračil, neříkal však nic.

„To být dárek pro tebe,“ řekla Ještěrka a se vzlykáním mu podala mrkvový dort ve tvaru srdce. Zajíc se na něj chvíli díval a pak si ho vzal.

„Já se ti omlouvám, Ještěrko,“ pravil nakonec a i jemu začaly z očí téct slzy. „A omlouvám se i vám ostatním, přátelé. Jak řekl Bručimír, každý někdy dělá chyby. A je to pravda. Udělal jsem chybu, když jsem ti nedal druhou šanci, Výbuško. Odpustíš mi to?“

Ještěrka se mu místo odpovědi vrhla kolem krku. Zvířátka se začala Výbušce jedno po druhém omlouvat, ale ona poslouchala jen napůl, protože se nemohla vynadívat na Mudroslava. Nakonec se všichni usnesli, že Výbuška může v lese zůstat, a rozešli se do svých domovů. Všichni kromě Bručimíra.

Medvěd stál pořád na stejném místě a hleděl do prázdna. Hlavou mu pluly různé obrazy. To objetí Ještěrky a Zajíce mu připomnělo jeho vlastní minulost; on měl taky manželku, možná měl dokonce i nějaké děti. Podíval se na své modré srdíčko. Kdo mu ho vyrobil? Tím si pořád ještě nebyl jistý. Ale ať to byl kdokoliv, bylo víc než pravděpodobné, že zlý Vlk, na kterého si Bručimír vzpomněl po setkání s Krtkem Poustevníkem, mu bude chtít ublížit.

A tak se do Hustníku vrátila Ještěrka Výbuška a Zajíc Mudroslav na vlastní kožich poznal, že každý někdy dělá chyby. Medvěd Bručimír už věděl, že má rodinu, a doufal, že si brzo vzpomene i na to, jak je veliká a kde ji hledat, aby ji mohl před Vlkem ochránit.

Jak Medvěd Bručimír zaháněl chmury

Byl jednou jeden les Hustník a v tom Hustníku bydlela spousta zvířátek – Koza Neuróza, Sova Pošťačka, paní Jelenová, Medvěd Bručimír a mnoho dalších. A na každé z nich občas přišel smutek – Koza Neuróza mívala někdy prázdnou tůňku, paní Jelenová sem tam něco připálila, Sova Pošťačka čas od času nestihla roznést všechnu poštu a Medvěd Bručimír, ten byl zachmuřený pořád a usmál se málokdy.

Zajíc Mudroslav s Ještěrkou Výbuškou se vypravili na romantickou cestu, aby zjistili, jestli se mají pořád rádi a jestli se chtějí znovu vzít, a Medvěd Bručimír tak zůstal v domku sám. Přál jim to, ale bolestně se mu tak připomnělo, že on sám svou rodinu pořád ještě nenašel. A bez Zajíce bylo navíc v domečku ponuré ticho, které soužící se duši na náladě nepřidá.

Protože nepomáhal ani čaj s medem, rozhodl se Medvěd Bručimír, že navštíví Kozu Neurózu, která pečovala o duševní zdraví zvířátek. Ještě nikdy v její tůňce nebyl a měl obavy, jestli je Koza natolik příčetná, aby mohla pomáhat ostatním; říkal si však, že za zkoušku nic nedá.

„Bručimíre, ty kluku chlupatá, to mám radost, že tě vidím, už jsem dlouho neměla žádného pacienta,“ vítala ho nadšeně Neuróza. „Ať už tě trápí cokoliv, po návštěvě odborníka, tedy mě, se budeš cítit mnohem lépe.“

Medvěd zaváhal, ale pak se položil do tůňky.

„Víš, Kozo, asi sis všimla, že nejsem zrovna veselý typ,“ začal nejistě.

„To jsem poznala hned, jak jsme se poprvé viděli,“ pravila Neuróza. „Dá se to snadno uhodnout podle tvého držení těla. Nezapomínej, že jsem expert.“

„Jde o to,“ pokračoval Medvěd, „že jsem sice vždycky bručel, ale měl jsem taky světlé chvilky. Jenže co Zajíc odjel s Ještěrkou, je mi pořád hrozně smutno a mám černé myšlenky. Neměla bys nějaký prášek na dobrou náladu nebo něco podobného?“

„Tak prášek by pán chtěl,“ kroutila Koza hlavou. „Podívej, Bručimíre, prášky dáváme těm, kteří mají nemocné tělo. U tebe je potíž jinde. Tady žádný prášek nepomůže, musíme začít s terapií.“

„Terapií?“ zeptal se Medvěd. „A to je co?“

„To znamená, že si spolu budeme povídat, a když to nepomůže, tak tě zkusíme vyléčit nějakou činností.“

„Já si o tom povídat nechci,“ povídá Bručimír. „Stejně už všechno víš. Mám někde rodinu, ale nemůžu se k ní vrátit, dokud si nevzpomenu, kde ji hledat.“

„V tom případě je čas na taneční terapii. Ničeho se neboj, dívej se, co dělám já, a zkus mě napodobovat,“ řekla Koza, pomohla Medvědovi z tůňky a začala se kolem něj divoce vlnit.

„To se mi nezdá,“ kroutil hlavou Bručimír.

„Jen se uvolni, Medvěde, pohupuj se v bocích, roztoč pánev,“ radila mu Neuróza a cukala sebou jako šílená.

„To si nemyslím,“ zamračil se Bručimír. „To není nic pro medvěda mého věku. Stačí, abych se podíval, jak tančíš ty, a už si připadám jako blázen.“

Kozy se jeho poznámka zjevně trochu dotkla, protože mu však chtěla pomoct, nic na to neřekla a přestala se vlnit.

„Máš velké štěstí, že jsem profesionálka,“ řekla potom. „Vím o něčem, co ti bude sedět mnohem líp. Dramaterapie!“

„A to je co?“ zeptal se Medvěd.

„Povedeme spolu úplně obyčejný rozhovor,“ vysvětlovala Koza. „Zkus do něj dát všechny emoce, které v sobě máš, úplně se do něj ponoř a všechnu úzkost nech vyjít ven. Pozor, začínáme!“

Neuróza si odkašlala, vztáhla kopýtko k nebi a vykřikla:

„Tůňka, či jezírko? Toť otázka! Je cosi nemocného v lese Hustníku.“

„Cože?“ zeptal se Medvěd, který jí vůbec nerozuměl.

„Lopuch, lopuch, království za lopuch!“ pokračovala Koza.

„Ehm, já…“ zkusil to Bručimír, Neuróza však byla nezastavitelná.

„Co po jméně? Koho Bručimírem zvou a zván jinak, bručel by stejně.“

Medvěd viděl, že ho Koza ke slovu nepustí, a rozmrzele se odmlčel. Neuróza si všimla, že nic neříká, a ptala se ho:

„Tak co, pomohlo to? Cítíš se líp?“

„To si nemyslím,“ odvětil Bručimír.

Koza Neuróza si povzdechla a začala si zamyšleně mnout bradku.

„Ty jsi těžký případ, Medvěde,“ pravila nakonec. „Chtěla jsem tě toho ušetřit, ale asi budeme muset nasadit tu nejnepříjemnější terapii ze všech. Terapii prací.“

„Mně práce nevadí,“ pokrčil rameny Bručimír. „Od té doby, co Mudroslav vyhlásil ještěrkové prázdniny, stejně celé dny nic nedělám.“

„Výborně,“ přikývla Neuróza, která byla zase ve svém živlu. „Kdybys chtěl, můžeš pracovat klidně se mnou jako můj asistent a zástupce. Přenechávala bych ti lehčí případy.“

„Zkusit bych to mohl.“

„Skvěle, skvěle!“ jásala Koza. „To se báječně hodí. Aspoň si budu mít s kým povídat, když budou zrovna všichni šťastní a spokojení.“

A s tím skočila do tůňky.

„Tak, Bručimíre, představ si, že jsem zvířátko, které má nějaký problém, a zkus mi pomoci,“ řekla Medvědovi.

„Co tě trápí?“ zeptal se Bručimír.

„Nějaký lump vytrhal všechny lopuchy a já nemám, čím bych ovívala pacienty,“ postěžovala si Neuróza.

„To znám, ta mládež je dneska hrozná,“ přisvědčil Bručimír.

„Ne, ne, ne, takhle ne,“ kroutila hlavou Koza. „Musíš se soustředit na mě. Zkusíme to ještě jednou. Budu Ježek Držgrešle.“

„Co tě trápí?“ otázal se znovu Medvěd.

„Někdo mi ukradl všechny moje peníze. Už nemám pro co žít!“

„To chápu, to by mě asi taky sebralo,“ přisvědčil Bručimír.

„To už vůbec ne!“ vykřikla Neuróza zděšeně. „Měl jsi mi vysvětlit, že peníze nejsou důležité! Zdá se, že pro to nemáš moc nadání, ale zkusme to ještě naposledy. Budu Ještěrka Výbuška.“

„Co tě trápí?“ zeptal se Medvěd do třetice.

„Nedovedu si představit, že strávím celý život po boku Zajíce Mudroslava. Je hodný, je pěkný, je to prostě ten pravý, ale co když nám to nebude klapat? Co když existuje někdo ještě lepší? Zítra se máme brát, ale já začínám mít strach.“

„Tak tu svatbu odlož, nebo ještě líp, zruš ji úplně,“ povídá Bručimír. „Však ti nikam neuteče. On je moc hodný chlapík, ale kdoví, třeba máš na víc…“

Koza Neuróza vstala z tůňky tak rychle, že voda vystříkla všude kolem, a musela se chytit stromu.

„Medvěde, ty kluku chlupatá, mám pocit, že pracovní terapie ti svědčí, ale radím ti, aby sis našel činnost, při které nebudeš muset s nikým mluvit. Jelikož mám náš les Hustník a zvířátka v něm ráda, nemůžu si tě vzít za pomocníka, promiň.“

A s tím Koza Neuróza odešla, aby se z šoku trochu vzpamatovala. Bručimír si řekl, že práce by mu skutečně mohla zvednout náladu, a vydal se hledat někoho jiného, kdo by potřeboval pomocníka. Když šel kolem domku Ježka Držgrešleho, zaklepal na dveře.

„Dále!“ ozval se Ježek. „Ale opatrně, ať neodřete panty!“

Medvěd vešel dovnitř a pozdravil. V domku bylo šero, protože světlo vždycky něco stojí, a Držgrešle, který by si pro zlatou minci nechal bodlinu vrtat, nechtěl zbytečně utrácet. Raději si proto nechal udělat jenom jedno malé okno.

„Poslyš, Ježku,“ začal Bručimír, „hledám práci. Nepotřeboval bys něco? Mohl bych ti třeba přepočítávat peníze, kdybys chtěl.“

„Ne, ne, Medvěde, já nic nepotřebuju,“ povídá Držgrešle. „Ještě by sis náhodou v kožichu odnesl nějaké drobné.“

Než stihl Bručimír odpovědět, někdo zaklepal.

„Pojďte dál, ale opatrně, ať zbytečně neopotřebujete dveře!“ zavolal Držgrešle.

Dovnitř se vkolébala Sova Pošťačka.

„Buďte zdrávi, buďte zdrávi,“ zahlaholila na úvod. „Koho to tu nevidím?, náš host, pan Bručimír, jak se vám daří, vašnosto?, já doufám, že dobře, co vám nesu?, psaní pro pana Ježka, je těžké?, ano, je těžké, a tak dále?, a tak dále.“

„Ona si vždycky odpovídá sama?“ zašeptal Medvěd Držgrešlemu.

„Jindy je na tom ještě hůř, občas se třeba sama se sebou pohádá,“ opáčil Ježek. „To víš, v noci někde lítá a přes den roznáší poštu, nespala už celá léta.“

„Tak co to je?“ vložila se do toho Sova. „Povídáme si mezi sebou?, ano, ano, přesně to děláme, je to slušné?, není to slušné, necháváme mě čekat?, ano, ano, já pořád čekám!“

„Promiň, Pošťačko,“ omlouval se Držgrešle.

„Nic se neděje, nic se neděje,“ pravila Sova, „tady to máme, máme to tady?, no kam jsme to dali?, á, tady to je, ano, ano, je to tady, jedno psaní pro pana Ježka, dokonce doporučené, tak, pane Ježek, tady to máte.“

„Děkuju,“ řekl Ježek, vzal si psaní, dal ho na stůl a sedl si, aby pokračoval v rozhovoru s Bručimírem. Pošťačka stála pořád na stejném místě a neměla se k odchodu.

„Můžeme vám nějak pomoct?“ zeptal se Medvěd.

„Já bych to psaní otevřela, ano, ano, já bych ho otevřela,“ povídá Sova, „protože takové doporučené psaní, to bude asi co?, ano, ano, asi bude moc důležité, jinak by nebylo doporučené, že?, jistě, samozřejmě, já bych ho tedy hned otevřela.“

„Já ho raději otevřu sám a v klidu,“ opáčil Ježek, „je to přece jenom soukromá věc. A navíc, když se dopis otevře pomalu a pečlivě, dá se obálka použít znovu. No řekněte, kdo by mohl tak plýtvat a zničit obálku?“

„Ó, to já bych ji klidně rozcupovala na kousky, vašnosto,“ rozhorlila se Pošťačka, „taková obálka, ta se má roztrhat, schovávat si ji?, to je přece zbytečné, máme dost obálek?, no jistě, obálek máme fůru, a mě to psaní co?, no mě to psaní opravdu hodně zajímá, odejdu, aniž bych věděla, co tam je napsáno?, no nejspíš ne, já vám řeknu, já si na to klidně počkám.“

„Sovo, nezlob se, ale já to chci vážně otevřít o samotě,“ řekl Ježek omluvným hlasem; bylo ovšem vidět, že ustoupit nehodlá.

„Ale umí si ti ctihodní pánové představit, co to je být Pošťačkou?, no neumí, porušila jsem někdy listovní tajemství?, neporušila, to bych nikdy neporušila!, dozvím se tak někdy, co je v těch dopisech napsáno?, nedozvím!, taková já jsem chudinka, mně to nedá, abych si nepostěžovala, jsem chudinka, pořád roznáším nějaká psaní, a nikdy nevím, co v nich vlastně je, jestli jsou to zprávy dobré, nebo zprávy špatné, a ti ctihodní pánové mi ani nechtějí přečíst ten dopis, no to tedy od nich není pěkné, není to co?, není to vůbec pěkné!“

Sova po tomhle dlouhém projevu nemohla popadnout dech, a tak začala samým rozčilením klovat do dveří. Ježek viděl, že jde do tuhého.

„Sovo, přestaň, u sta šišek!“ zakřičel nakonec. „Dobře, já to chápu, zajímá Tě to, já to otevřu hned.“

Pošťačka nechala dveře dveřmi a nasadila udýchaný, ale vítězoslavný výraz.

„To mě… naučil… Bobr… Čvachtal,“ vyrazila ze sebe.

Ježek roztrhl obálku a zatvářil se, jako by ho na nože brali. Pak vzal psaní a začal číst.

„Tak co?“ ozvala se Sova netrpělivě. „Tak co? Tak co?“

„Jsou to dobré zprávy,“ řekl Držgrešle nakonec. „Mé sestře, Ježce Škudlilce, se právě narodil malý Ježeček Spořílek. Prosí mě, abych hned přijel a šel mu za kmotra.“

„No vidíte, vašnosto,“ pravila Pošťačka, která mezitím nabrala dech, „kdybyste to neotevřel, tak byste to co?, no nevěděl, máte jít hned a okamžitě, žádné prodlení, žádné zdržování, nic, nic, šup, šup, zabalte si a honem.“

A s tím se Sova chtěla odporoučet z ježčího domku, aby se Držgrešle mohl v klidu sbalit, když vtom ji Medvěd Bručimír zastavil.

„Poslyšte, paní Sovo,“ povídá jí, „mně se zdá, že máte hodně práce. A já bych zase nějakou potřeboval, Koza Neuróza mi to doporučila. Co kdybych vám dělal pomocníka?“

„No ale vašnosto, to se výborně hodí, hodí se to jak?, no výborně, tak se to hodí, protože mně by se taková pomoc opravdu sešla, ano, ano, já bych ji přímo uvítala!“ rozzářila se Sova. „Jenom pojďte se mnou a já vám všechno vysvětlím, nemusíte se ničeho bát, je na tom něco těžkého?, no není, je to snadná práce?, no je, ale buďte bez obav, je to povolání nanejvýš užitečné, na čerstvém vzduchu a v příjemném prostředí!“

Bručimír se Sovou se rozloučili s Ježkem a vyšli ven.

„Tak podívejte, pane Medvěde, skutečně na tom nic není, jen vezmete dopis, těch já tady mám plnou brašnu, podíváte se na adresu, pořádně si ji co?, no pořádně si ji přečtete, a pak půjdete za zvířátkem, kterému je ten dopis určen, zaklepete a dopis mu předáte, a kdyby náhodou nebylo doma, tak tam budete čekat tak dlouho, dokud se to zvířátko nevrátí.“

„A je opravdu…“ chtěl se na něco zeptat Bručimír, Sova však mezitím začala znovu mluvit.

„No samozřejmě vás nenechám jít hned samotného, dnes budete chodit se mnou a podíváte se, jak se dělá tohle a tamto, nahlédnete pod pokličku pošťáckého řemesla, budete zasvěcen do všech tajů a řeknu vám každý trik, který znám, nechám si něco pro sebe?, no nenechám, jsem poctivá?, no jsem, já jsem ohromně poctivá, to je u tohohle povolání náramně důležité, jste taky poctivý?, no moc na to nevypadáte, když se tak na vás dívám, nezlobte se, že vám to takhle otevřeně říkám, ale mně to opravdu nedá, ale co, vybírat si stejně nemůžu, tak už jsme skoro tam, podívala jsem se na obálku a stálo tam ,Kanec Hádavec‘, tak k němu míříme, to už jste určitě poznal, poctivě moc nevypadáte, ale chytře ano, no možná spíš vychytrale, to je ovšem někdy totéž.“

Medvěd Bručimír chtěl očividně něco říct, Sova Pošťačka však ve výmluvnosti předčila i Lišku Mocmluvku. Než se stačil nadechnout, už klepala na dveře Hádavcova domku. Nikdo neotvíral.

„No to snad ne, on zase někde lítá, tyhle typy jsou nejhorší, musíte stát u jeho dveří celý den a čekat na něj, než se milostivě uráčí přijít domů, některé sovy v jiných lesích jsou nedbalé a hážou dopisy třeba jenom tak před dveře, no dovedete si to asi představit, ale já vám řeknu, vašnosto, takový šlendrián, já bych to hnala, vždyť to je hulvátství, no dělají se takové věci?, no nedělají, to prostě takhle nejde a basta.“

Sova se konečně odmlčela a netrpělivě klovala do dveří Kancova domku.

„Takže vy vždycky musíte čekat, než někdo přijde domů, paní Sovo?“ zeptal se Bručimír.

„Bohužel ano, vašnosto,“ odpověděla Pošťačka. „Je to samozřejmě velké zdržování a kdyby byla všechna zvířátka doma, měla bych čas si taky tu a tam odpočinout a nebyla bych tak unavená a možná bych nemusela tolik mluvit a vůbec všechno by bylo asi jednodušší, protože bych měla čas spát, asi jste si všimnul, že my sovy jsme zvyklé žít hlavně v noci, přes den se potřebujeme natáhnout, ale já jsem si říkala, vezmu tuhle práci, vždyť to obletím za chvilku, ale rozumíte, já jsem náramně poctivá a musím doručit všechny dopisy osobně, to by jinak ani nešlo, já se stydím za sovy, které to dělají jinak, jaké to pak na nás vrhá světlo, no kazí nám to pověst, to dá rozum.“

„A co kdybychom vyrobili nějaké bedýnky nebo skříňky, do kterých by se pošta dávala?“ zamyslel se Bručimír. „Každé zvířátko by mohlo mít svou. Dopis by se tam mohl hodit a vy byste nemusela na nic čekat – když by zvířátko nebylo doma, jednoduše byste mu psaní dala do jeho bedýnky.“

„No vašnosto, vy jste tedy koumák,“ začala se rozplývat Sova, „to by mě nikdy nenapadlo, taková věc, to je tuze dobrý nápad, ano, ano, vynikající, ba přímo skvělý nápad to je, ale, nezlobte se, že hned kritizuji, ale mně to nedá, má to, abych tak řekla, jednu drobnou vadu, víte, já jsem si všimla, že zvířátka mají raději to, co se jmenuje nějak pěkně a zvučně, no jen si to zkuste, poštovní bedýnka, poštovní skříňka, to moc nezní, že, co takhle třeba poštovní schránka?, no baže, to je přesně ono, to je to, co jsme hledali, to sedne jako chlupy do kožichu, mně to nedá, abych si to sama nepochválila, je to opravdu tuze dobré.“

„To si nemyslím,“ kroutil hlavou Medvěd Bručimír, „ale když vám to udělá radost, ať se to tak klidně jmenuje.“

A s tím začal chodit kolem a sbíral dřevo, kameny a všelijaké jiné věci, až měl všeho dost. Pak se pustil do práce; překvapeně si všiml, že jeho ruce všechno dělají samy navyknutými pohyby a že to rozhodně není jeho první poštovní schránka. Že by pracoval na poště? Nějak se mu to nezdálo.

Když schránku dodělal, napsal na ni „Kanec Hádavec“ a podal ji Sově.

„Tak co si o tom myslíte, paní Sovo?“ zeptal se jí.

„Vašnosto, mně to připadá jako ptačí budka, tedy, nechápejte mě špatně, nápad je to vynikající a jsem vám za něj velice vděčná, protože mi usnadní život, ale, jak bych to řekla, no co bych dělala okliky, já to řeknu na rovinu a hned, opravdu to vypadá jako ptačí budka, jde to samozřejmě využít i jako poštovní schránka, to ano, to rozhodně, to určitě, bezpochyby, o tom žádná, ale skutečně je to taková typická ptačí budka, pošta je vám za váš vynález zavázána a bude vám nosit dopisy vždy přednostně, ale to vaše dílo v sobě prostě jistou budkovitost nezapře.“

A vtom si Medvěd Bručimír vzpomněl. Dřevo, které nosil na stromy, ptačí budka, kterou zhotovil, aniž by se musel zamyslet. Když to Zajíc Mudroslav tehdy nadhodil, Bručimírovi to přišlo jako hloupost, teď však viděl, že měl pravdu. Než všechno zapomněl, pracoval jako stavěč ptačích budek. A jelikož Hustník vlastního stavěče neměl, mohl se ke svému někdejšímu povolání klidně vrátit. Koneckonců, Pošťačka už ho nepotřebovala – když Sově slíbil, že jí vyrobí tolik poštovních schránek, kolik bude potřeba, viděli, že odteď zastane všechnu práci sama.

A tak Medvěd Bručimír zahnal chmury, protože začal zase dělat to, co dělal ze všeho nejraději, a věřil, že když si vzpomněl na svou práci, vzpomene si brzo i na všechno ostatní. Nadšeně lezl na stromy a nechával si větrem provívat kožich; na zemi sice bručel pořád stejně, ale bylo mu na tom světě přece jen daleko líp.

Jinde, v lese Vrbihabru, se zatím věci daly do pohybu. Medvěd nevěděl, že tajemná postava z jeho vzpomínek je mu na stopě. Jeden z dopisů, které Sova Pošťačka házela do nově vyrobených schránek, byl adresován Zajíci Mudroslavovi. Kdybychom rozlepili obálku a dopis si přečetli, viděli bychom, že je pod ním podepsán Vlk.

Jak zvířátka soutěžila o pohár Bobra Čvachtala (část první)

Byl jednou jeden les Hustník a v tom Hustníku bydlela spousta zvířátek – Žabka Zvědavka, Koza Neuróza, Rys Nedočkavec, Medvěd Bručimír a mnoho dalších. Každé z nich nějak sportovalo – Žabka Zvědavka se za senzacemi honila tak nadšeně, že byla pořád v kondici, Koza Neuróza plavala v tůňce vždycky, když zrovna neměla pacienty, Rys Nedočkavec se pustil do každého sportu ještě dřív, než mu stihli vysvětlit pravidla, a Medvěd Bručimír lezl na stromy a stavěl na nich ptačí budky. Jenže zatímco ostatní byli opravdu ve formě, Bručimír pomalu přibíral a málem už se na strom ani nevydrápal.

Ptáte se, jak se to mohlo stát? To je jednoduché. Mudroslav s Výbuškou se vrátili do Hustníku a všem oznámili, že chystají svatbu. Medvěd Bručimír, který od svého příchodu do Hustníku bydlel u Zajíce, pochopil, že by jim měl dopřát trochu soukromí. Aniž čekal, až ho o to požádají, sbalil si věci a šel si hledat bydlení u někoho jiného. Nejprve mu nabídl přístřeší Had Snaživec, Bručimírovi se ovšem v jeho vlhkém a tmavém domku ani trochu nelíbilo. Pak ho zvala ke společnému bydlení Koza Neuróza, Medvěd se však bál, aby se nedostali do řečí. Nakonec se usídlil v domku Jelenových.

Lépe si snad vybrat ani nemohl. Děti byly moc milé a pořád si s ním chtěly hrát, pan Jelen s ním po večerech rozebíral lesní politiku a paní Jelenová mu výborně vařila. A právě v tom byl kámen úrazu. Zatímco rodina Jelenových byla na vybrané pokrmy zvyklá a dovedla poznat, kdy má dost, Medvěd Bručimír se pokaždé hrozně přejedl a co chvíli někde ležel s bolením břicha. A tak se pomalu zakulacoval, nafukoval se a mohutněl, až si toho všimla i ostatní zvířátka a řekla si, že mu domluví. Pověřila tedy Ještěrku se Zajícem, aby Bručimíra pozvali na oběd a probrali to s ním. A aby to nevypadalo hloupě, přišel i Ježek Držgrešle.

„Ty pečené kaštánky se ti ohromně povedly, drahá,“ říkal zrovna Mudroslav. „Věděli jste, že…“

„To si nemyslím,“ přerušil ho Bručimír. „Nechci se tě dotknout, Ještěrko, ale musím říct, že paní Jelenová dělá lepší. A ona je taky vyloupává, to ušetří spoustu času. Když si je musím loupat sám, tak mě to tak vyčerpá, že už pak na ně ani nemám chuť.“

„A tobě u paní Jelenové chutnat?“ chytila se toho hned Výbuška.

„Velice,“ přikývl Bručimír.

„A víš, že není zdravé, když se přejídáš, příteli?“ zeptal se opatrně Zajíc.

„Vím,“ odvětil Medvěd. „To se mě ovšem netýká, protože já se nepřejídám.“

Ježek Držgrešle se neovládl a potichu se zasmál.

„Tobě se snad zdá, že se přejídám, Ježku?“ otázal se ho Bručimír dotčeně.

„Ne, vůbec ne!“ dušoval se Držgrešle, který si Medvěda nechtěl znepřátelit, protože nepřátelé, ti vždycky něco stojí. „To mi jen zaskočil kaštan a přišlo mi, že se asi udusím, tak jsem se tomu zasmál.“

„Medvěde, já mám pocit, že jsi trochu přibral, zatímco jsme byli pryč,“ pustil se Zajíc na tenký led.

„To je zimní srst,“ opáčil Bručimír. „Díky ní vypadám tlustší, ale jsem pořád stejný.“

„Žádnému dalšímu zvířátku ovšem zimní srst nenarostla,“ namítl Mudroslav. „A také máme jaro.“

Na to se nedalo nic namítnout, logika Zajícova uvažování byla nepochybná.

„Tak já se s vámi asi už rozloučím,“ vyhrkl Držgrešle a zvedl se k odchodu, protože tušil nepříjemnosti. „Bylo to velice dobré, pozvěte mě klidně znovu. A kdybyste náhodou zapomněli, já se pozvu sám.“

„Já půjdu s tebou, Ježku,“ přidal se Medvěd. „Když mi tady nepřejí, tak já se klidně najím jinde.“

Zajíc jim chtěl ještě něco povědět, ti dva však byli venku dřív, než bys řekl švec. Pokrčil rameny a pomohl Ještěrce sklidit ze stolu.

Kdyby Sova Pošťačka nebyla zrovna na zasloužených prázdninách, mohla by Mudroslavovi říct, že má ve schránce dopis od Vlka. Ale protože o něm Zajíc nevěděl, dopis tam ležel dál a dál, nevyzvednutý, nepřečtený a zapomenutý. My o něm ovšem víme, a proto se můžeme podívat, co v něm stálo:

Milý Zajíci,

obracím se na tebe jako na zástupce Hustníku. Z našeho lesa Vrbihabru se před několika měsíci ztratil Medvěd, který slyší na jméno Bručimír. Obvykle je špatně naladěný a nehodí se k dětem, ale není nebezpečný. Zatoulal se nám zřejmě do některého z okolních lesů a velmi nám chybí. Za jakoukoliv zprávu o něm budeme vděční.

Vlk

Těžko říct, co by Zajíc udělal, kdyby se k němu dopis dostal. Možná by na něj odpověděl, možná ne; možná by Bručimíra varoval, možná by mu poradil, aby utekl. Protože však Mudroslav o dopisu vůbec nevěděl, nemohl udělat nic.

Medvěd s Držgrešlem byli zatím na cestě k Ježkovu příbytku.

„Poslyš, Bručimíre, já ti musím něco říct,“ povídá najednou Držgrešle a Medvěd si všiml, že má nějakou zvláštní náladu, která se naplno projevila až teď. „Je to chlapák, ten můj synovec. A rozumu má za tři. Představ si, že chce spát na zemi, aby neopotřeboval kolíbku, a s jednou plenkou vydrží celý den. A když má hlad, nekřičí, prý aby si neničil hlasivky. No jak říkám, povedl se,“ dodal Ježek pyšně.

„To si nemyslím, ale rád to slyším,“ odvětil Medvěd. „A co tvoje sestra?“

„Taky se má dobře,“ přikyvoval Držgrešle. „To víš, potřebuje ještě odpočívat, ale ten malý jí dělá jenom radost.“

Vtom došli k Ježkovu domku.

„Obvykle bych tě nějak odbyl,“ pravil Držgrešle, „to víš, žádná návštěva není zadarmo, ale že mám dneska takovou radost, tak pojď klidně dál.“

„To jsi hodný,“ řekl Medvěd a vešel za Ježkem. Jenže jak procházel dveřmi, zasekl se mezi veřejemi. Zkusil trochu zatlačit, ale nešlo to. Snažil se zacouvat, ovšem bezvýsledně.

„Hmm,“ povídá Bručimír zamyšleně, „zdá se, že se opravdu trochu přejídám. Asi jsem se zasekl.“

„Ale co teď?“ přemýšlel Držgrešle nahlas a bodliny mu hrůzou vstávaly na těle z představy, jak asi dveře trpí. „Co budeme dělat?“

„Vylez oknem a zavolej pomoc,“ řekl klidně Medvěd.

„Ale vždyť vidíš, jak je to okno malé,“ pravil nešťastně Ježek, „tam se nikdy nemůžu protáhnout.“

„To se mi nezdá, ale asi je to tak,“ odvětil Bručimír. „V tom případě nám zbývá jenom jedna věc. Povídat si a čekat, než půjde někdo kolem, uvidí, že jsem se zasekl, a pomůže nám.“

„Ale jak nám pomůžou?“ ptal se Držgrešle zoufale. „Vždyť to by snad museli dveře vysadit, nebo, no na to nechci ani pomyslet, u sta šišek…“

„Obávám se, že to tak bude,“ odtušil Medvěd. „Pravděpodobně budou muset část tvého domku zbořit, aby mě dostali ven. Promiň, Ježku, to jsem opravdu…“

Bylo však už pozdě. Jakmile Držgrešle uslyšel, že bude u něj doma někdo něco bourat, chytil se za srdce a natáhl se jak dlouhý, tak široký na zem.

„Ježku, jsi v pořádku?“ volal na něj ustaraně Bručimír, ale Držgrešle neodpovídal. Medvěd se znovu pokusil vyprostit, veřeje ho však s každým pohybem svíraly pevněji a pevněji.

Měl ovšem víc štěstí než rozumu. Když totiž odešli od Mudroslava a Výbušky, Ještěrku napadlo, že Ježek šel pryč jenom kvůli tomu, aby se nemusel s nikým hádat, a nedojedl svou porci, což ho muselo moc mrzet. Tak si řekla, že to zabalí do listí a odnese mu to, aby si to mohl sníst později. A tak našla Medvěda jen chvilku poté, co Držgrešle omdlel. Hned uhodla, co a jak se stalo, a svolala všechna zvířátka, co jich v lese bylo, aby jí šli pomoct. Jenže ježčí domky, ty vám něco vydrží. Tlačili a tahali, dřeli se a lopotili, ale všechno marné. Zajíc Mudroslav smutně pokýval hlavou a řekl Ještěrce, aby nachystala výbušniny.

„Ale vy nevykázat mě potom zase z lesa, když já omylem vyhodit Medvěda do vzduchu?“ ptala se Výbuška. Zvířátka ji hned uklidňovala, že v žádném případě, že na to vlastními silami nestačí, že výbušniny jsou opravdu poslední možnost a že už jim nic jiného stejně nezbývá, protože než by Bručimír zhubnul tak, aby se dokázal vyprostit, umřel by hlady.

„Ty nebát se, Medvěd, já být opatrná a udělat úplně malé bum-bum,“ řekla Ještěrka Bručimírovi a nachystala ohňostroj. Medvěd byl trochu pobledlý, držel se však statečně.

„Tak pozor, všichni zpátky!“ vykřikla Výbuška, zapálila doutnák a běžela pryč.

„Já nevím, na mne to tedy příliš důvěryhodně nepůsobí, takový přístup…“ stačil říct Bručimír předtím, než to bouchlo.

Když se zvířátka vzpamatovala a kouř se trochu rozptýlil, našli uprostřed trosek domku Medvěda s Ježkem. Oba dva z toho vyvázli celí, i když Ježka pořád nemohli vzbudit – odnesli ho tedy k Zajícovi domů, aby ho Mudroslav mohl pořádně prohlédnout a zjistit, co s ním je. Bručimír šel s nimi, protože měl z toho všeho špatné svědomí.

Zajíc konstatoval, že to bude srdeční příhoda a že by se z toho Ježek s trochou štěstí měl vzpamatovat. Teď je prý hlavní, aby ho nebudili násilím a nechali jeho tělo, aby odpočívalo tak dlouho, než se uzdraví.

Pak si vzal Mudroslav Bručimíra stranou a povídá mu:

„Příteli, víš, že tě mám rád a že si tě vážím, protože jsi v našem lese vykonal mnoho dobrého. Skutečně jsi však hodně přibral; jak vidíš, začíná to ohrožovat i ostatní.“

„To si…“ začal Medvěd, pak však smutně svěsil hlavu. „Máš pravdu, Zajíci.“

„Podívej, co kdybychom napsali Bobru Čvachtalovi?“ navrhl mu Mudroslav. „Ten si v podobných záležitostech ví vždycky rady. Dělal osobního trenéra už spoustě zvířátek, určitě pomůže i tobě. Jestli chceš, můžeme mu napsat hned.“

Jak řekli, tak i udělali. Zajíc to sepsal, Bručimír si potom hotový dopis vzal a odnesl ho Sově Pošťačce.

„Ale vašnosto, vašnosto,“ rozpovídala se hned Sova, když zjistila, co by Medvěd potřeboval, „já mám teď poštovní prázdniny, měla jsem někdy nějaký oddych?, no neměla, potřebovala jsem ho?, no potřebovala, já už ho tak potřebovala!, já teď dopisy neroznáším, musíte počkat, nebo víte co?, nevíte, já ano, že jste to vy, tak já to pro vás udělám, udělám to pro vás?, no ano, udělám, odnesu dopis Bobru Čvachtalovi, ale jenom, že jste to vy!“

A vzala si dopis a odletěla. Bručimír šel do svého pokoje v domku Jelenových. Paní Jelenová mu nabízela rybízovou buchtu, Medvěd se ovšem zachoval jako hrdina a odmítl, i když ho to stálo značné úsilí. Pak za ním přišel pan Jelen, jestli prý není nemocný, že o něj dostali velký strach, když slyšeli, že nechce jíst. Medvěd mu všechno vysvětlil.

„Aha, už tomu rozumím,“ povídá pan Jelen. „Inu, to bylo dobré rozhodnutí, napsat Bobru Čvachtalovi. On měl dřív tady v lese školu bojových umění, ale pak zjistil, že se u něj učí i zlá zvířátka, aby věděla, jak líp ubližovat jiným, tak ji raději zavřel. Abyste si nemyslel, pane Bručimíre, on je náramný dobrák. Málokdy ho tady v lese vidíme, protože miluje ztřeštěné kousky a bláznivé sporty a jezdí po celém světě, aby slezl všechny hory a ponořil se na dno všech jezer. Ale jak říkám, náramný dobrák.“

Jak pan Jelen domluvil, vešla dovnitř Sova Pošťačka.

„Tak, vašnosto, pan Bobr se dává poroučet a posílá vám odpověď na to vaše psaní, já si říkala, to bude asi moc důležité, on mi kladl na srdce, že se to k vám musí dostat rychle, tak jsem co?, tak jsem nelenila a hned jsem za vámi letěla, tak, ano, ano, hned jsem letěla.“

Bručimír psaní otevřel a četl:

Velevážený Bručimíre pane,

ačkoliv nebylo přáno nám osobně poznat se, samé dobré věci o Vás já slyšel. Pomoci s tréninkem bohužel nyní Vám nemohu, protože svůj každoroční závod Tour de Hustník připravuji. Každý rok mnohem lehčí a v lepší fyzické kondici však do cíle závodníci přibíhají – jestli zhubnout skutečně chcete, Vám já doporučuji, abyste zúčastnil se. Hlavní cenu dokonce můžete vyhrát, po mně pohár pojmenovaný.

S úctou Váš

Bobr Čvachtal

„Vyjadřuje se trochu zvláštně, to je pravda,“ řekla Sova Pošťačka, která se Bručimírovi dívala přes rameno, „ale to jsou ti sportovci, s tím se nedá nic dělat, když se moc běhá, není moc času na čtení, no nikdo není dokonalý, viďte, no není, ani Bobr Čvachtal ne, i když já bych mu to odpustila, slovní zásobu má pěknou, jen ta slova řadí za sebe trochu zvláštně, ale zase kdybyste viděli ty jeho svaly, no tam už není potřeba nic říkat, tak, vašnostové, já se s vámi loučím, jen nezapomeňte, že závod je kdy?, ano, ano, už zítra, tak nashledanou.“

A s tím Sova Pošťačka odešla, aby si dál užívala zasloužených poštovních prázdnin.

„Nevíte, jestli se někdo zúčastní?“ zeptal se Bručimír pana Jelena.

„Ale samozřejmě, každý rok závodí plno zvířátek. Plch Koumák a Rys Nedočkavec se účastní pravidelně každý rok, ale ještě nikdy nevyhráli. První přemýšlí víc, než je zdrávo, a druhý je do všeho moc hrr. Slyšel jsem, že letos se zúčastní i Koza Neuróza.“

„A je ten závod těžký?“ vyptával se dál Medvěd. „Myslíte, že bych na to stačil?“

„Určitě,“ odvětil pan Jelen, „koneckonců, když nebudete moct, tak si prostě na chvíli odpočinete. Bývají tam různé úkoly, které dopředu nikdo nezná, aby se na ně nemohl připravovat. Zcela jistě se vám bude hodit, že dovedete tak rychle šplhat na stromy, někde to nepochybně využijete. A jelikož závod trvá celý den a je opravdu náročný, zaručeně zhubnete. Myslím, že byste to měl zkusit.“

S tím se pan Jelen s Bručimírem rozloučil a Medvěd šel spát, ale nemohl usnout, převaloval se sem a tam a celou noc musel přemýšlet, jestli by se závodu měl zúčastnit. Chvíli si říkal, že to je skvělý nápad, pak se mu to nezdálo; občas to vypadalo jako ideální řešení všech problémů, pak zase jako čiré bláznovství. No uznejte, kdo to kdy viděl, aby medvěd běhal po lese a plnil nějaké úkoly? Jakmile však začalo svítat a Bručimíra pošimraly první sluneční paprsky, rozhodl se, že by skutečně zhubnout měl a že Tour de Hustník zkusí.

Jak zvířátka soutěžila o pohár Bobra Čvachtala (část druhá)

Když ráno snídali, oznámil Bručimír celé jelení rodině, že v noci hodně přemýšlel a že se na závod chystá, ale jelikož prý tím sníží svou medvědí důstojnost, musí aspoň vyhrát pohár Bobra Čvachtala. A aby mohl v náročné konkurenci obstát, musí se dobře najíst, jinak by neměl šanci. Paní Jelenová to tušila a celou noc pekla nadívané šišky s mechem, aby měl Bručimír pořádnou sílu.

Když přišel Medvěd na start, zjistil, že závodníků je dohromady pět – kromě Plcha Koumáka a Rysa Nedočkavce, o kterých mu říkal pan Jelen, se dostavila i Koza Neuróza, o níž se šeptalo, že je ze samého plavání v tůňce ve výjimečné formě. Závodit přišla dokonce i Ještěrka Výbuška, která s sebou měla spoustu různých vynálezů. Někteří sice tvrdili, že to je podvod a že by ji měli vyloučit, Bobr Čvachtal o tom ovšem věděl dopředu a jako hlavní rozhodčí usoudil, že Výbuška pravidla nijak neporušuje.

„Medvěde, to jsem ráda, že tě tu vidím,“ povídá Koza. „Vím, že chmury už tě netíží, ale rozumná sportovní zátěž může každému jedině pomoct. Kdyby všichni dbali pohybu na čerstvém vzduchu, mohla bych tůňku nechat vyschnout.“

„Pojďme, pojďme, už je čas,“ nemohl se dočkat Rys Nedočkavec, „já už to nevydržím, ani dospat jsem nemohl, pojďme běžet, běžme, musíme běžet, proboha, proč ještě neběžíme?“

„Ryse, tvé nadšení je jistě chvályhodné, ale někdy si říkám, jestli není trochu přehnané,“ neodpustila si Neuróza. „Jestli to s tebou půjde takhle dál, sejdeme se u tůňky.“

„Přesně tak, přesně tak, kamaráde,“ přikyvoval Plch Koumák, který mluvil velmi pomalu, „nejdůležitější je všechno důkladně promyslet a neukvapovat se. Není kam spěchat.“

„Jestli okamžitě nevyběhneme, odtrhnou se mi nohy od těla a začnou závodit beze mě!“ křičel hystericky Rys Nedočkavec.

„To se mi nezdá,“ uzavřel celou diskuzi Medvěd Bručimír a připravil se spolu s ostatními na start.

„Do toho, příteli!“ povzbuzoval ho Zajíc Mudroslav. „Vsadil jsem na tebe, i když mne za to moje bývalá a budoucí žena nepochválí!“

Žabka Zvědavka, jež měla celý závod komentovat, už seděla na nejvyšší borovici, aby měla přehled; Kanec Hádavec jí půjčil svou hlásnou troubu, aby byla všude dobře slyšet. Bobr Čvachtal, který závod tradičně zahajoval, nemohl přijít, protože ještě dokončoval jištění na poslední překážce – odstartování celého sportovního klání tak měla na starosti Sova Pošťačka.

„Vašnostové!“ zahlaholila hned, jak se závodníci seřadili na startovní čáře. „Bobr Čvachtal se nedostavil, ale posílá vám psaní. Já vám ho přečtu!

Velevážení závodníci,

na start přijít bohužel nemohl jsem, štěstí hodně ovšem takto alespoň Vám přeji. Náročné překážky jsou, závod tvrdý – z Vás kdo sil bude na konci, se zdravím nechť nezahrává si a do mechu ihned ulehne. Trasu večer procházet budu, a koho snad bych na ní našel, o toho postarám se.

Tedy jednou ještě, zdaru mnoho!

S úctou Váš

Bobr Čvachtal

A to je všechno. Můžete co?, no běžet, ano, ano, už jsme začali, už to vře, už to jede, už to nikdo nezastaví, už to vypuklo, ano, ano, už můžete běžet, vašnostové!“

Závodníci na nic nečekali a vyběhli. Medvěd Bručimír se hned propadl na poslední místo a srdce mu bušilo tak, že měl strach, aby mu nevyskočilo z těla ven.

„A je to tady, je odstartováno!“ halekala ze svého stanoviště Zvědavka. „Závodníci se drží v sevřeném šiku, jen Medvěd už výrazně zaostává. V čele pelotonu je zatím Rys Nedočkavec! Tohoto borce jistě všichni diváci dobře znají, účastní se závodu každý rok, i když zatím nikdy nevyhrál. Podaří se mu to letos? Zdá se, že je ve vynikající formě! Na paty mu ovšem šlape Koza Neuróza! Vypadá to, že její netradiční tůňkový trénink se skutečně vyplatil! Reklama! Potřebujete-li něco do domácnosti, neváhejte a zastavte se za Ještěrkou Výbuškou! Obtížné ihned, nemožné na počkání!“

Medvěd Bručimír mezitím doběhl k první překážce – na zemi ležel dutý kmen mrtvého stromu, kterým měli závodníci prolézt. Ostatní už ho dávno překonali a běželi dál, ale Medvěd se tím nenechal vyvést z rovnováhy a řekl si, že to určitě nadežene jinde. Prolézt kmenem však bylo daleko těžší, než by se mohlo zdát. Bylo to tam tuze úzké i pro hubená zvířátka, natožpak pro medvěda takových rozměrů. Bručimír se soukal a těsnal a městnal, ale dosáhl jen toho, že se v kmeni zasekl podobně jako ve dveřích domku Ježka Držgrešleho. Jenže zatímco takový domek postavený skrblíkem vydrží všelijaký nečas, dokonce i zuřícího medvěda, kmen mrtvého stromu už má sil pomálu. A jak se tam tak Bručimír vrtěl, dřevo najednou povolilo a celý kmen se rozpadl na dva kusy.

„Medvěd zničil překážku!“ žalovala hned Žabka Zvědavka. „Vysíláme Sovu k Bobru Čvachtalovi, aby se jako hlavní rozhodčí vyjádřil, zda je taková věc v souladu s pravidly!“

Bručimír ze sebe ani nestačil setřást piliny, a už byla Sova s odpovědí zpátky.

„Trochu se mi zdá, jestli to není podplacené,“ stěžovala si Žabka. „My tady na komentátorském stanovišti máme jasno a Medvěda bychom rozhodně diskvalifikovali, ale Bobr Čvachtal píše, že Bručimír může v závodu pokračovat! Černý kůň dnešního klání je tedy stále ve hře!“

Medvěd se zvedl, ještě jednou se důkladně otřásl a vyběhl dál. Chvíli se mu zdálo, že vypustí duši, pak si však řekl, že by to byla škoda a že když vydrží, určitě bude stát alespoň na stupních vítězů.

„A je to tady, přátelé, první borec vzdává Tour de Hustník!“ křičela mezitím Zvědavka. „Rys Nedočkavec se pustil do běhu ostružiním s takovou vervou, že mu zrádné trny pořádně pocuchaly kožich! Rys nemůže pokračovat v závodě! Prosíme Zajíce Mudroslava, který je zdravotníkem dnešního klání, aby se dostavil ke druhé překážce!“

Bručimír se zaradoval, že neskončí poslední, hned poté se však zastyděl, protože radovat se, že se druhým stalo něco zlého, to opravdu není hezké. Když za další zatáčkou Rysa Nedočkavce spatřil na vlastní oči, přestalo mu být do smíchu úplně – Rys nevypadal vůbec dobře a jeho nadšení se kamsi vytratilo. Ležel na zemi, sténal a vypadal, že pomoc Zajíce bude skutečně potřebovat.

„Zvládneš to, Ryse, nemám tady počkat s tebou?“ zeptal se Medvěd, který se ještě pořád trochu styděl.

„Kdepak, Bručimíre, jen běž dál,“ řekl hrobově klidným hlasem Nedočkavec. „Já vždycky doplatím na to, že jsem do všeho moc hrr. Ale nedělej si starosti, teď už se mi nic nestane, Zajíc je tady za chvilku. Já už nikam nespěchám. No ale taky už by tady mohl být, tak ať už tady je, proboha, co mu tak dlouho trvá?“

„Už ho to zase chytá,“ řekl si Medvěd, pokrčil rameny a rozběhl se k ostružiní.

„Bručimír se zastavil u Rysa!“ halekala Zvědavka. “Šlo o projev fair-play? Chtěl po něm radu, jak se přes zákeřnou překážku dostat? Nebo má prostě strach? Hned uvidíme!“

Medvěd se opravdu trochu bál. Ostružiní vypadalo neprostupně a nebezpečně. Nejprve váhal a chtěl vymýšlet nějaký fígl, pak si však řekl, že nebude ztrácet čas a překážku prostě projde – pomalu a opatrně, ale rozhodně. Ke svému překvapení vzápětí zjistil, že ho trny vůbec nepíchají – díky kilům navíc měl tak tlustou kůži, že nic necítil. A tak tam, kde ostatní museli složitě taktizovat a zdržovat se, Medvěd Bručimír nebezpečné území prostě prošel. Náskok ostatních se tak výrazně zmenšil.

„Medvěd nám dnes chystá jedno překvapení za druhým!“ hlásila hned Žabka. „Ostružinovou překážku překonal v rekordním čase a nezdá se ani unaven! Jeho ztráta na prvního závodníka už není tak drtivá, uvidíme, jestli nakonec nebude stát na bedně! Reklama! Dezerty paní Jelenové! Jsou jemné, jsou chutné, jsou zdravé! Rozplývají se na jazyku, jsou jako dech! Dezerty paní Jelenové!“

Bručimíra napadlo, že největším zlem všech sportovních akcí jsou komentátoři, ale protože to stejně nemohl nikomu říct, zatnul zuby a běžel dál.

„Ale co to, co to?“ vykřikovala Zvědavka. „Plch Koumák nezvládl nebezpečný běh močálem, zabřednul do bahna a začíná se potápět! Tady přestává legrace, tady jde o život! Bobr Čvachtal má samozřejmě organizaci perfektně zvládnutou a večer bude celou trasu procházet, otázkou však zůstává, vydrží-li Plch tak dlouho! Zatím jde dolů velmi rychle! Neboj se, Plchu, myslíme na tebe!“

Medvěd se zatím dostal k močálu. Věděl, že se nesmí zastavit, jinak se zaboří a dopadne stejně jako Plch.

„Vydrž, Koumáku, až poběžím kolem, tak tě vytáhnu!“ zavolal na Plcha.

„Ale Bručimíre, kamaráde, to si nedělej škodu, vždyť se zdržíš, to je zbytečné,“ odpověděl mu Plch klidným a vyrovnaným hlasem. „Já se tady sice asi utopím, ale pohár Bobra Čvachtala je hlavní. Stejně si za to můžu sám. Zastavil jsem se uprostřed, že si trochu zapřemýšlím, trochu nad tím porozjímám, budu trochu koumat, a takhle to dopadlo. Jen běž klidně dál.“

Jenže Medvěd už byl rozhodnutý. I když Plcha moc dobře neznal, byl si jistý, že ho nenechá utopit jenom proto, aby vyhrál nějakou cenu. Rozběhl se, až bláto létalo na všechny strany; jak běžel kolem Koumáka, chytil ho a vší silou zatáhl. Plch však vězel v močálu pevně. Bručimír se musel zastavit, aby se mohl pořádně rozkročit a zabrat.

„Nech mě tady, kamaráde, ještě se utopíš taky,“ přesvědčoval ho Plch, když si všiml, že se Bručimír začíná bořit do bláta. Jak jsme však už tolikrát viděli, ten náš Medvěd, to byl zkrátka dobrák od kosti, i když kolem toho vždycky nadělal spoustu řečí; jakmile byl někdo v nesnázích, hned mu spěchal na pomoc. A tak tahal a tahal, dokud Plcha nevytáhl, a když byl Koumák venku, upalovali oba z močálu, co jim síly stačily.

Když byli bezpečně zase na pevné zemi, Plch Koumák Bručimírovi poděkoval a svalil se vyčerpaně na zem, že prý už dál závodit nebude, že toho bylo na jeden den až dost.

„V močálu se právě odehrála neuvěřitelná scéna,“ komentovala to Žabka Zvědavka. „Medvěd zachránil Plcha a pokračuje v závodu! Hodlá postupně zachránit všechny závodníky? Co tím sleduje? Chce se zviditelnit? Chce obměkčit hlavního rozhodčího? Chce si naklonit diváky? Nebo má prostě dobré srdce? Zůstaňte s námi a uvidíte! Reklama! Chcete výhodně investovat? Svěřte své peníze Ježkovi! Chcete své peníze zhodnotit? Svěřte je Ježkovi! Bojíte se schovávat doma větší peněžní obnos? Svěřte ho Ježkovi! Finanční služby Držgrešle, to je vaše jistá budoucnost!“

Bručimír mezitím doběhl k loďce, na které měl překonat řeku Peřejku.

„Je to dramatické, pomalu se blížíme k finiši a na závodníky začíná doléhat únava,“ zhodnotila situaci Žabka. „Zatímco Koza Neuróza Peřejku překonala a běží k poslední překážce, Ještěrka Výbuška nezvládla nejtěžší úsek, vypadla z loďky a musela závod vzdát. Inu, domácí příprava prostě není všechno, viď, Výbuško? Tolik báječných vynálezů nám dnes tato velká bojovnice předvedla! Na chůdách překonala ostružinové pole, pomocí speciálně upravených lyží přešla močál, ale na divokou vodu nestačila. Bohužel, Ještěrko, závod pro tebe končí, pohár Bobra Čvachtala už nezískáš, ale nebuď smutná, příští rok to můžeš zkusit znovu! A tady máme černého koně letošní Tour de Hustník, který se pomalu, ale jistě propracovává na přední pozice! Pokud závod dokončí, má zajištěnu stříbrnou medaili! Postará se Medvěd ještě o nějaké překvapení?“

Bručimír se zatím potýkal se zrádnými vodami divoké Peřejky. S loďkou to házelo chvíli sem, chvíli zase tam; plavidlo to bylo nadmíru vratké a při každém sebemenším pohybu se s Medvědem nebezpečně naklánělo. Navíc Bručimír brzo zjistil, že rozhodně nebylo stavěno na jeho váhu; loďka co chvíli dřela o dno.

A už tu byl nejtěžší úsek, zpěněné vlny se na Medvěda valily ze všech stran a bylo jasné, že to nemůže zvládnout. Medvědi totiž, jak známo, se vody sice nebojí, zároveň ji však také nijak zvlášť nevyhledávají; rozhodně nelze říci, že by se v ní cítili dobře. Bručimír bojoval statečně, ovšem marně. Loďka se mocně zakývala a on spadl do ledového proudu. Už už chtěl závod vzdát a nechat se vytáhnout ven, když vtom zjistil, že ho díky jeho kulatosti voda nadnáší a že mu žádné nebezpečí nehrozí. A tak si pohodlně lehnul a nabíral síly na poslední etapu závodu.

„To je fantastické!“ prohlásila nadšeně Zvědavka. „Medvěd, který plave na hladině! To tady ještě nebylo! Věděli jsme, že Bručimír něco kutí, že hřebec z této stáje má nějaké eso ve svém chlupatém rukávu, ale kdo by si pomyslel, že kila navíc se budou tolik hodit! Medvěd závodí pravda poněkud neobvyklým způsobem, je ovšem vidět, že i tato cesta může vést k cíli! Neuróza se pomalu blíží do finiše! Dokáže ji Bručimír předběhnout?“

Když řeka Medvěda vyplavila na břeh, rozběhl se znovu vpřed. Všechno už ho bolelo, celé tělo měl unavené, věděl však, že má šanci vyhrát – odhodlaně klopýtal dál a dál a představoval si, jak hubený asi po takovém výkonu doběhne do cíle.

„Ano, ano, Bručimír právě přibíhá k poslední překážce! Koza se trápí a jde jí to velice pomalu, jedná se navíc o Medvědovu oblíbenou disciplínu! Jak dopadne tento strhující závod?“

Bručimír se ocitl pod skalní stěnou hory Strměny. Jeho úkolem bylo na jedné straně vylézt nahoru a na druhé zase slézt dolů. Koza Neuróza, která na tom s lezením nebyla nijak slavně, se pořád ještě šplhala vzhůru. Medvěd neváhal a pustil se do výstupu. Nebylo to sice lezení na stromy, ovšem daleko to k němu nemělo. Brzo Kozu předběhl a dostal se na vrchol; slézt dolů pak pro něj byla hračka.

„Je to neuvěřitelné!“ křičela na celé kolo Žabka, které se zmocnil amok. „Kdybych to neviděla, tak bych tomu nevěřila! Já vám něco řeknu, já to vidím, a stejně tomu nevěřím! Černý kůň dnešního závodu, ten, kterému nikdo nevěřil, ten, který se včera nevešel do dveří, ten, který na startu funěl tak, že nebylo slyšet vlastního slova, ten se právě blíží k cíli! To je sportovní událost století! Tour de Hustník se chýlí ke konci a pro pohár Bobra Čvachtala si běží Medvěd Bručimír!“

Medvěd měl před očima mžitky a co chvíli se zastavil a klesl na kolena, jen aby se zase zvedl a udělal dalších pár kroků. Únava už přesáhla únosnou míru, všechny myšlenky ho opustily a v hlavě zbylo jen jediné: vyhrát, vyhrát za každou cenu, ať nohy třeba upadnou, jen vyhrát, vyhrát. Diváci křičeli, Kanec Hádavec málem rozčilením snědl svůj vlastní ocas, Sova Pošťačka se hádala sama se sebou a Had Snaživec přikyvoval tak vehementně, že jeho hlava byla rozmazaná. S vypětím všech sil se Bručimír dostal přes cílovou čáru, za kterou ho zvířátka obklopila a pomohla mu na nohy. Ozývaly se různé pochvalné výkřiky, kdosi podal Bručimírovi borůvkovou šťávu na doplnění energie.

„Dobře jste běžel, moc dobře,“ rozplýval se pan Jelen.

„Byl to vynikající výkon, pane Medvěde,“ přikyvoval Had Snaživec a projednou se zdálo, že říká, co si skutečně myslí.

„Jindy bych využil situace a s někým se báječně pohádal,“ pravil Kanec Hádavec, „ale dnes je to jasné a nikdo to nemůže popřít. Byl jsi nejlepší, Bručimíre!“

Medvěd tolik chvály nikdy nezažil, nevěděl, co by měl odpovědět, a tak raději mlčel a jenom se usmíval. Za chvíli dorazila do cíle i Koza Neuróza; když se pořádně vydýchala, hned mu taky gratulovala. A než bys řekl švec, už tu byla Sova Pošťačka a dovedla je na stupně vítězů.

„Vašnostové!“ řekla potom. „Bobr Čvachtal chtěl přijít sám, ale všiml si, že se blíží velká bouřka, a jelikož se mu nelíbilo, že by na vyhlášení výsledků mělo pršet, šel na kraj lesa, vylezl tam na nejvyšší strom a odfoukává mraky pryč, abychom měli pěkně co?, no pěkně slunečno, ale asi to nevydrží dlouho, tak to honem vyhodnotíme, než nám začne pršet, Bobr Čvachtal mě pověřil, abych řekla pár slov, tak tady to je, na druhém místě je kdo?, no na druhém místě je Koza Neuróza, bravo, výborně, moc dobře, znamenitě!“

Koza Neuróza se unaveně usmála a lehce se uklonila – závod sice nevyhrála, ovšem druhé místo je také krásný výsledek.

„A první místo, místo jaké?, no místo první, místo vítězné!“ halekala Sova Pošťačka. „Jako první se umístil a dnešní závod, který byl mimochodem hodně nebezpečný, no já bych takové věci zakázala, vždyť si někdo mohl něco udělat, no já vám řeknu, má ten Bobr Čvachtal rozum?, no nemá, on takové kousky dělat může, on je pašák, ano, ba přímo hrdina je to, a ty svaly, ty svaly, ó ty svatá prostoto!, ale nechat takové ztřeštěnosti podnikat ostatní, to mi tedy moc moudré nepřipadá, dokonce bych řekla, že je to přímo nemoudré, skoro by se chtělo říct hloupé, což je to stejné, ale někdo by se mohl urazit, tak raději zpátky k závodu, který vyhrává kdo?, no přece legendární, famózní a jedinečný Medvěd Bručimír, Medvěde, tady ti předávám pohár Bobra Čvachtala!“

Bručimír byl z toho všeho pořádně naměkko, to se ví; všichni mu gratulovali, všichni mu provolávali slávu a všechno bylo skvělé. Tedy, abychom pravdu řekli, závodem příliš nezhubnul; zjistil však, že Koza Neuróza měla pravdu, že sport opravdu způsobuje dobrou náladu a že je mu na světě hned mnohem líp.

Jen jedna věc mu radost trochu kalila. Nikde neviděl Zajíce Mudroslava, což bylo podivné, protože Zajíc byl jediný, kdo mu věřil od samého začátku. Ptal se několika zvířátek, jestli nevědí, kam se Mudroslav poděl. Prý ho zavolali do jeho domku. Medvěd se lekl, jestli se náhodou něco nestalo s Ježkem Držgrešlem, jestli se snad jeho stav nezhoršil, nebo, nedejbože,… ale ne, na to nechtěl ani pomyslet, Zajíc mu přece řekl, že se z toho Ježek pravděpodobně dostane. I tak ovšem nelenil a pelášil k Mudroslavovu domku.

Jen co otevřel dveře, spadl mu kámen ze srdce. Ježek Držgrešle seděl se Zajícem Mudroslavem u stolu živý a zdravý. Když ho Mudroslav uviděl, zvedl se a chtěl mu něco říct, než to však mohl udělat, od stolu vstala ještě jedna postava, které si Bručimír všiml až teď. Vlk. Stačil jeden pohled a Medvěd Bručimír si náhle vzpomněl na všechno, na svůj život, na svou rodinu, na Vlka, na to, jak ztratil paměť, zkrátka na všechno. Než však mohl něco říct, Vlk udělal dva skoky a byl u něj.

Jak si Medvěd Bručimír na všechno vzpomněl

Byl jednou jeden les Vrbihabr a v tom Vrbihabru bydleli dva velcí kamarádi – Medvěd Bručimír a Vlk Samotář. Jelikož byli oba věčně nespokojení, rozmrzelí a nevrlí, padli si do noty a časem se z nich stali nejlepší přátelé. Jeden za druhého by položil život, jeden by za druhého dýchal.

Jednoho dne se do Vrbihabru přistěhovala Medvídka Květinářka, která pěstovala květiny léčivé i okrasné. Celý les její zásluhou krásně rozkvetl; koho trápila nějaká nemoc, tomu Květinářka udělala léčivý odvar. Všichni s ní byli zadobře, všichni ji měli moc rádi a vážili si jí, jen Medvěd s Vlkem bručeli a nechtěli s ní nic mít. A pak se stalo něco nečekaného – Medvídka se zamilovala do Bručimíra. Snad že jí to poradily její květiny, snad že v něm viděla semínko dobra, které by láskyplnou péčí mohlo vyklíčit. Medvěd sice bručel pořád, nechal se však umluvit k několika procházkám. Květinářka na něj byla moc hodná a ukazovala mu, že se na svět může dívat i jinak, veseleji. Medvěd se postupně proměňoval, až se stal zázrak – zjistili totiž, že když Bručimír dostane od Medvídky pusu, přestane na nějakou dobu bručet a stane se z něj ten nejhodnější medvěd pod sluncem.

Bručimírovi a Květinářce plynuly dny jeden za druhým, krásné, spokojené a šťastné. Vlk se držel stranou, aby jim nepřekážel – Květinářka ho neměla ráda, protože byl pořád zachmuřený a nespokojený a když přišel na návštěvu, Medvěda vždycky rozbručel tak, že ho ani její protibručivá pusa nedokázala rozveselit. Vlkovi bylo smutno, nejdůležitější pro něj však bylo, aby byl Bručimír šťastný. A on byl.

Když se Medvídka s Bručimírem brali, Vlk na svatbu nepřišel. Občas prošel kolem, tiše a nenápadně, jak to vlci umí, když chtějí; nepřidal se k ostatním, protože hostům nechtěl kazit zábavu. Zatímco se jedlo a pilo a hodovalo, zatímco všichni přáli mladým novomanželům hodně štěstí, Samotář si povídal sám se sebou a předstíral, že je mu takhle dobře.

To se rozumí, že Bručimír na svého nejlepšího kamaráda nezapomněl. Věděl, že jeho žena nemá Samotáře ráda, tak si ho nemohl zvát domů, ale kdykoliv měl chvilku volna, hned za ním zaskočil. A Vlk, protože byli přátelé, mu nikdy nic nevyčítal a byl rád, že se můžou vidět aspoň občas. Medvídka samosebou pokaždé poznala, že její muž byl u Samotáře, neřekla však nic. Inu, je to někdy těžké, když se ti, kdo pro člověka na světě nejvíc znamenají, nemohou snést.

A čas ubíhal. Bručimír stavěl ptačí budky, aby ptáčci měli kde hlavu složit, a Květinářka se starala o své květiny. A že se měli rádi, narodily se jim dvě děti. Jelikož byly obě spíš po Medvídce (za což byl Medvěd jedině rád), pojmenovali holčičku Stonka a chlapce Kvítek. Ani děti neměly strýčka Vlka rády; bály se ho, i když všechna zvířátka dobře věděla, že Samotář je sice bručoun, ale taky dobrák, který by mouše neublížil.

I stalo se jednou, že do lesa Vrbihabru přišel zlý Krtek Poustevník, který se snažil všechna zvířátka přesvědčit, aby uctívala jeho svatost Mech První. Celé dny a noci stál na sněmovní louce, kam se zvířátka chodila radit nebo si jenom tak přátelsky popovídat, a kázal o jeho svatosti a o tom, jak je třeba odevzdat se Mechu a zalévat jej. Celý Vrbihabr už ho měl dost, ale nemohli se ho zbavit – všechno, co řekli, obrátil Krtek proti nim. Pak ovšem zasáhl Vlk – Poustevník totiž nevěděl, že se ho nemusí bát. Když na něj Samotář vycenil tesáky a začal vrčet, Krtek se lekl a ztratil se z lesa Vrbihabru dřív, než bys řekl švec. A víckrát se tam už neukázal.

Stonka s Kvítkem zatím vyrostli v pěkná a šikovná mladá medvíďata – Květinářce pomáhali na zahrádce i doma a pro svého tatínka, Medvěda Bručimíra, udělali modré srdíčko, které nosil na krku. Chtěli pomáhat i jemu, jenže lézt na stromy, to je tuze nebezpečná práce. I zkušený Bručimír, který postavil ptačích budek víc, než bys spočítal, jednou spěchal, nedával pozor, uklouzl a spadl ze stromu rovnou na hlavu. A že to byl pád pořádný, všechno zapomněl.

Bloudil lesy nazdařbůh, až došel do Hustníku a potkal tam Zajíce Mudroslava a ostatní. Ale ani jejich borůvky mu paměť nevrátily. A protože nevěděl, kam by měl jít, kde hledat svůj ztracený domov, zůstal u Mudroslava a doufal, že si časem vzpomene.

Ve Vrbihabru zatím prohledali celý les, nikdo však o Medvědovi nic nevěděl. Květinářka na cestu odjet nemohla, protože by všechny její květiny bez pravidelného zalévání uvadly, a tak se Vlk nabídl, že se po svém příteli podívá. Prošel všechny lesy v okolí, putoval dnem i nocí, ale nikdo Bručimíra neviděl, ani o něm neměl žádné zprávy.

Všichni už si mysleli, že Medvěd někde zahynul, všichni už se vzdali naděje, jen Vlk s Květinářkou pořád ještě doufali a přemýšleli, jak by Bručimíra našli. Nakonec je napadlo, že by mohli do vzdálenějších lesů poslat dopisy – trvalo by roky, než by je Vlk všechny procestoval, a nevěděli, jestli Medvěd vůbec v nějakém z nich je.

Za nějakou dobu začaly přicházet odpovědi – žádná z nich však naději nepřinesla. Po Bručimírovi jako by se slehla zem. Jen z Hustníku žádný dopis zpátky nedorazil, i když byl Zajíc Mudroslav, který měl onen les na starosti, znám svou pečlivostí. Jako se topící chytá stébla, tak se i Vlk nechtěl rozloučit s posledním zábleskem naděje. Zabalil si věci na dlouhou cestu a vydal se do Hustníku.

Les byl téměř prázdný. Domek Zajíce našel snadno; Mudroslav byl zrovna doma a ošetřoval Ježka Držgrešleho, který se před chvílí probral z mdlob. Všichni si spolu sedli ke stolu a Samotář jim vysvětlil, proč přišel. Zajíc mu chtěl říct, jak se to s Medvědem má, když vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel Bručimír. Než se zmohl na slovo, udělal Vlk dva skoky a byl u něj. Chtěl ho obejmout, pak se však zarazil. Medvěd měl v očích zvláštní výraz a Samotář pochopil, že Bručimír potřebuje chvíli času.

Medvědovi se honilo hlavou všechno, co jsme právě vypověděli. Všechno do sebe najednou zapadlo – jeho žena, děti, kamarád Vlk, stavění ptačích budek, všechno začalo dávat smysl. Samotáři, kterého považoval za svého úhlavního nepřítele, tuze ukřivdil. Vzpomněl si, kolik toho spolu prožili, kolik toho pro něj Vlk udělal a jak věrným společníkem mu vždycky byl.

Samotář nevěděl, co by měl říct. Všechna slova se zdála hloupá, všechny věty příliš bezobsažné.

„Dlouho jsem tě hledal,“ řekl nakonec tiše.

To si nemyslím, dralo se Medvědovi na jazyk. To se mi nezdá, chtělo se mu říct. To je podivné, vykřikl by, kdyby mohl. Místo toho všeho však mlčel a po chlupatých tvářích se mu koulely slzy. Padli si s Vlkem kolem krku a on byl v tom okamžiku ten nejšťastnější medvěd na světě.

Když se pustili, byli to zase dva mrzouti.

„Přibral jsi,“ řekl Samotář.

„To se mi nezdá,“ opáčil Bručimír. „Zato ty jsi nějak menší než dřív. Asi stárneš a začínáš se scvrkávat.“

„Takový nesmysl jsem ještě neslyšel,“ povídá Vlk. „Tvoje břicho je tak velké, že bych se tam klidně vešel. Dvakrát!“

„To si nemyslím,“ odvětil Medvěd. „Když jsme se ovšem viděli naposled, měl jsi dvakrát víc chlupů. Stáří už se asi hlásí o slovo.“

„To je absurdní.“

„To je podivné.“

A s tím se jejich zvláštní hra skončila, oba si sedli ke stolu a začali si vyprávět, co dělali, zatímco se neviděli. Zajíc s Ježkem pochopili, že by jim měli dopřát soukromí, a taktně se vzdálili. A Medvěd s Vlkem si povídali a povídali, to se ví, že se u toho nesmáli, vždyť to byli mrzouti nad mrzouty, byli ovšem moc spokojení a šťastní, i když by to nikdy nepřiznali.

Ani si toho nevšimli, ale mluvili celou noc. A když si konečně řekli všechno, co si říct chtěli, bylo už ráno. Vyšli před domek Zajíce Mudroslava a zjistili, že na ně čekají zvířátka z celého Hustníku.

„Víme, že odejdeš za svou rodinou, příteli,“ povídá Zajíc, „ale chtěli jsme se s tebou rozloučit. Za sebe ti přeji, ať se ti dobře daří, a zvu tě na svatbu, kterou budeme mít s Výbuškou za měsíc. Věděl jsi, že…“

„Tak, tak, svatba,“ přikyvovala Ještěrka. „To být velká událost, ty určitě přijít! A tady mít něco na památku,“ dodala ještě a dala Medvědovi srdíčko, přesně takové, jaké měl na krku, ale zelené barvy. „Aby ty na nás nezapomenout!“

„Bručimíre, budeš nám tady chybět,“ přidala se Žabka Zvědavka. „Doufám, že mi dovolíš, abych na pokračování uveřejnila tvůj životní příběh. Mohlo by se to jmenovat třeba ‘Bručimír aneb Cesta tam a zase zpátky‘.“

„A kdyby ti bylo smutno, klidně se zastav,“ poznamenala Koza Neuróza. „Vím, že to budeš mít daleko, ale takové přátelské popovídání je někdy lepší než deset terapií!“

„Bručimíre!“ pravila Liška Mocmluvka. „Ztracený, na hlavu padlý a znovunalezený Bručimíre! Všichni jistě těžko zadržujeme slzy nad tvým nenadálým odchodem. A přitom bychom se měli radovat – našel jsi svou rodinu, svou ženu, své děti i trochu podezřele vypadajícího pana Vlka. Já si myslím, že se mnou jistě budou všichni souhlasit, když řeknu: je jenom dobře, že už odcházíš.“

„No paní vašnostová, to jste tedy neřekla moc hezky,“ kroutila hlavou Sova Pošťačka, „obvykle se vám ty vaše projevy co?, no vydaří, náramně se vám vždycky vydaří, ale dnes, dnes je to slabota, nezlobte se na mne, že jsem taková upřímná, myslela jste to dobře, i když jste to vystavěla trochu kostrbatě, ale prosím vás, to mu přece nemůžete takhle říct, že je to dobře, že už odchází, no je to pěkné?, není, není to od vás vůbec pěkné!“

„Já jsem proti tomu, aby kdokoliv kamkoliv odcházel!“ přidal se Kanec Hádavec. „Mně se to tady líbí tak, jak to je, nikdo nikam nechoďte!“

„Taková cesta, to nebude zadarmo, u sta šišek,“ přispěchal se svou troškou do mlýna Ježek Držgrešle. „Mělo by se to dobře zvážit, aby se peníze zbytečně nevyhazovaly oknem.“

„Peníze!“ vykřikla Liška Mocmluvka. „Cinkající, kulaté a nablýskané peníze! O to by se měla postarat tady Pošťačka. Všichni jistě vidíme, že ona rozumí všemu, ve všem nám dokáže poradit a všechno ví! Ona je vlastně dokonalá! Nechme to na ní!“

„No paní vašnostová, já se vám tedy omlouvám,“ řekla uraženě Sova, „já jsem nevěděla, že tady člověk nemůže říct ani svůj vlastní názor, já už budu raději co?, no raději budu mlčet, protože paní Liška nesnese, když s ní někdo nesouhlasí, no to je mi tedy pěkné, paní Liško, to jste mne tedy zklamala.“

„Já jsem proti tomu, abyste se hádaly!“ snažil se prosadit Kanec. „Já se hádám rád, ale teď se to vysloveně nehodí!“

„Odchod Bručimíra vyvolává v lesních obyvatelích utajené vášně,“ psala si Žabka Zvědavka do svého bloku.

„Tenhle spor je úplně zbytečný, kamarádi,“ mínil Plch Koumák, „stejně jako odchod Medvěda. Měl by tady zůstat a pořádně o tom všem popřemýšlet, aby se náhodou neukvapil.“

„Bručimíre, Bručimíre, už odejdi,“ nemohl se dočkat Rys Nedočkavec, „já už to nevydržím, začni odcházet, odejdi, musíš odejít, proboha, proč jsi ještě tady?“

„Dneska bude v tůňce plno,“ mnula si Koza Neuróza spokojeně kopýtka.

„Pane Bručimíre,“ pravil pan Jelen, „nic si z nich nedělejte, vždyť ta naše zvířátka znáte.“

Had Snaživec, který byl vedle něj, horlivě přikyvoval.

„A já mám psaní od Bobra Čvachtala,“ oznámila všem Sova Pošťačka, „ale dokud se mi Liška neomluví, tak vám ho nepřečtu, protože mám co?, no protože mám svou hrdost, ano, ano, já pracuji pro les a starám se o poštu a vůbec to nemám lehké, přesně tak, nemám to lehké, měla jsem mít už dávno prázdniny, a pořád nosím nějaké vzkazy, už jsem z toho celá utrmácená, je pravda, že být v blízkosti Bobra Čvachtala, to je prostě nevýslovné blaho, to se potom dá leccos překousnout, protože on je, jak bych to řekla, no však mi rozumíte, on je prostě takový, hmm, no však víte, ale vy toho zneužíváte, že já mám pro pana Čvachtala slabost, a to byste neměli, to byste tedy vůbec neměli!, to od vás není hezké, no mám pravda sklon mluvit trochu déle, takže vám připomenu, že jsem začala tím, že mám psaní od Bobra Čvachtala, ale dokud se mi Liška neomluví, tak vám ho nepřečtu, to už se ovšem co?, no to už se opakuji, tak šup, Mocmluvko.“

„To oni jsou tady všichni takoví?“ zeptal se Vlk Medvěda znechuceně. „Jak jsi to tady s nimi mohl tak dlouho vydržet?“

„Jsou to ta nejbáječnější zvířátka na světě,“ odvětil Bručimír dojatě.

Sova se nechala přemlouvat ještě hodnou chvíli, nakonec však svolila a dopis od Bobra Čvachtala jim přečetla. Stálo tam:

Velevážený Bručimíre pane,

k získání poháru v závodě mém ještě jednou Vám gratuluji. Lituji velice, že na vyhlašování být jsem nemohl, a tuze mne mrzí rovněž, že ani s Vámi rozloučení zúčastnit se nemohu. Do věčného ledu a sněhu země na expedici vyrážím právě. Podmínky povětrnostní ideální jsou, jinak nemohu tedy a na cestu vydat se musím. Kéž domů navrátíte se v pořádku!

S úctou Váš

Bobr Čvachtal

„Chtěla jsem ho tam doprovodit,“ poznamenala Sova Pošťačka, „ale nechtěl o tom ani slyšet, prý je to moc nebezpečné a musel by se o mě bát, no prostě učiněný co?, no učiněný gentleman, jen aby se mu tam něco nestalo, božínku, to by bylo neštěstí.“

Lišku Mocmluvku hned napadlo, že každý, kdo by musel se Sovou strávit delší čas o samotě, by se určitě zbláznil, nechtěla však kazit Bručimírovo loučení, a tak si to nechala pro sebe.

Medvěd dlouho přemýšlel, co by jim všem řekl, nenacházel ovšem slov, a tak jim jenom zamával, otočil se na Vlka a šli. Zvířátka byla nejdřív trochu zaskočena, Zajíc jim však vysvětlil, že Medvěd plakal už při setkání s Vlkem, a jelikož je zvyklý se celé dny jenom mračit, jeho oči musely být z takového výkonu hrozně unavené a žádné další slzy pro jeho kamarády už nezbyly.

Bručimír se Samotářem zatím pomalu cestovali k Vrbihabru. Zabralo jim to několik dní, nebylo to přece jenom blízko, ale nic není tak krásné jako cesta k domovu, po kterém se člověku tak dlouho stýskalo. V noci ukazoval Medvěd Vlkovi oblohu a vysvětloval mu, že každé zvířátko má jednu hvězdu, která mu ukazuje cestu, když je ztracené. Samotář mínil, že to je nesmysl a že i kdyby to byla pravda, je to moc špatně vymyšlené – hvězd je na nebi fůra a nikdo nemůže poznat, která hvězda je zrovna ta jeho. Pomohla snad Bručimírovi jeho hvězda? Nepomohla. Medvěd viděl, že má pravdu, stejně se však ještě trochu pohádali, aby se jim líp spalo.

Když došli na okraj Vrbihabru, musel si Bručimír na chvíli sednout – vzpomínky, to je jedna věc, ovšem spatřit známá místa znovu na vlastní oči, to je něco úplně jiného. Když se vzpamatoval, rozběhl se jako šílený ke svému domku, běžel a běžel a běžel, až stál na prahu a nahlížel dovnitř. U stolu seděla jeho rodina. Nejprve nevěděli, co říct, jak začít, odkud to vzít, pak se však všichni začali usmívat a všichni se rozplakali, ale štěstím. Hned si vyprávěli, co se komu přihodilo, co se událo; hlavně však byli rádi, že jsou konečně zase spolu.

A to už je skoro konec naší pohádky. Medvěd Bručimír měl od těch dob na krku dvě srdíčka, modré od svých dětí a zelené od zvířátek z Hustníku, to aby každý věděl, že i ubručený medvěd může mít spoustu kamarádů, když má dobré srdce. A co se stalo s Vlkem? Inu, Květinářka i děti ho měly mnohem raději, to se ví, protože kdyby ho nebylo, táta by se jim nikdy domů nevrátil. Aby mu nebylo smutno, zvali ho na návštěvu nejmíň jednou týdně, a dokonce ho vzali s sebou, když jeli na svatbu Zajíce Mudroslava a Ještěrky Výbušky. Tam vám bylo veselo! Sova Pošťačka a Liška Mocmluvka opět měly dlouhatánské proslovy, Kanec Hádavec se trochu opil, nadšeně se hádal s Vlkem a Had Snaživec přikyvoval chvíli tomu, chvíli zase druhému, Žabka Zvědavka psala o svatbě reportáž, Plch Koumák rozjímal, Rysa Nedočkavce museli pořád uklidňovat, protože se žádného chodu nemohl dočkat, Koza Neuróza si povídala s Jelenovými, aby zjistila, jak to dělají, že jsou tak spokojení, Ježek Držgrešle všem vyprávěl, jakého má skvělého synovce a sestru, Bobr Čvachtal zase nepřišel, protože byl ještě pořád v zemi věčného ledu a sněhu, a Zajíc s Ještěrkou byli v sedmém nebi. A Medvěd Bručimír? Na vlastní chlupy poznal, že rodina je na světě to nejdůležitější, ovšem kamarádi… na ty se prostě zapomínat nesmí.